ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4100/25 Справа № 188/3516/24 Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Тільненко Ольги Сергіївни на ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року про повернення позовної заяви у цивільній справі №188/3516/24, ухвалене у складі судді Курочкіної О.М., -

ВСТАНОВИВ:

В провадження Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності, яка ухвалою суду від 31 грудня 2024 року була залишена без руху, як така, що не відповідає вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, а саме: для необхідності сплати судового збору за вимогу майнового характеру та надано строк для цього. У клопотанні про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

08 січня 2025 року до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Тільненко О.С. про відстрочку сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі по суті.

Недоліки позовної заяви представником позивача у десятиденний строк не усунуті, клопотань про продовження строку необхідного для усунення недоліків до суду представник позивача не подавала.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто як таку, що неподана у зв`язку з неусунутими недоліками.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Тільненко О.С. подала апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу суду першої інстанції від 03 лютого 2025 року незаконною, необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував зазначені позивачем обставини та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, що є порушенням вимог чинного законодавства та практики Європейського суду з прав людини і перешкоджає доступу позивача до правосуддя.

Зазначає, що позивач звернулась до суду із позовною заявою про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Вказує, що вартість для визначення ціни позову та сплати судового збору є неможливим, у зв`язку з окупацією міста з 2022 року, тому позивач самостійно із наявних документів та із загальнодоступного джерела Інтернет-ресурсів визначила ціну позову.

Звертає увагу, що ч.2 ст.176 ЦПК України передбачено, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Таким чином, вирішуючи питання щодо повернення позовної заяви, суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені вище обставини та те, що позивачем в особі його представника виправлено недоліки, надавши суду клопотання про відстрочення сплати судового збору у визначеному судом розмірі.

Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до прийняття незаконного рішення у цій справі, у зв`язку з чим просить ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області про повернення позовної заяви від 03 лютого 2025 року - скасувати, а справу №188/3516/24 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Постановляючи ухвалу про повернення позивачу позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем недоліки відповідно до ухвали суду про залишення без руху позовної заяви від 31 грудня 2024 року не усунуто, оскільки позивач не сплатив судовий збір та не надав довідку про оціночну вартість житлового будинку АДРЕСА_1 .

Колегія судів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Тільненко О.С., звернулась до суду з позовом до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Вказує, що є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті чоловіка, проте отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки доступ до відповідних джерел інформації через тимчасову окупацію міста Лисичанськ Луганської області відсутній.

Також вказує, що в інший спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності на нерухоме майно, захистити своє невизнане право не може.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці - обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Відповідно до частин другої, третьої статті 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд, з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (наявності чи відсутності підстав) під час вирішення питання про повернення позовної заяви у зв`язку з не усуненням позивачем недоліків позову, зокрема несплатою судового збору.

За змістом ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 2 статті 185 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване ст.8 Закону України «Про судовий збір», ця норма є спеціальною.

Відповідно до положень ст.8 Закону суд може відстрочити та розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від його сплати з підстав, передбачених у частині першій цієї статті, зокрема, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

У постанові Верховного Суду від 12 березня 2021 року по справі №912/1061/20 наведено висновок про застосування норм права про те, що відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, а також звільнення від його сплати або зменшення його розміру з підстав, передбачених ст.8 Закону України «Про судовий збір» є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо). Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а право суду на власний розсуд звільнити особу від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити його сплату або зменшити його розмір).

Отже, суд наділений повноваженнями зменшити тягар судових витрат для особи, яка до нього звертається з позовною заявою.

Водночас конструкція частин 1, 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» дає підстави для висновку, що зменшення тягаря судових витрат, якого зазнає сторона, є не обов`язком суду, а знаходиться у межах суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин.

До того ж стосовно сплати судового збору законодавець визначив вичерпний перелік умов, за наявності яких можливе зменшення тягаря тих судових витрат, яких зазнає сторона.

Зокрема, особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, у якому навести обставини щодо її майнового стану, за наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом повноважень зменшити тягар судових витрат стосовно сплати судового збору. Такі обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

При цьому, ЦПК України покладає на суд обов`язок розглянути заявлені сторонами клопотання та, з врахуванням кожного окремого випадку, навести мотиви щодо їх задоволення чи відмови у їх задоволенні, відповідно до норм чинного законодавства.

Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати (аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2020 року у справі №420/1582/19, від 17 вересня 2020 року у справі №460/3138/19 тощо).

Питання перевірки реальної спроможності заявника сплатити судовий збір набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/відстрочення сплати судового збору. За наявності таких питань суди повинні вказувати, які конкретно докази заявник має надати на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану, у разі якщо наданих доказів недостатньо або вони не є належними.

Як зазначено у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2022 року у справі №905/1059/21, від 30 листопада 2022 року у справі №905/1060/21, від 02 лютого 2023 року у справі №320/2083/21, оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: "Княт проти Польщі" ("Kniat v. Poland") від 26 липня 2005 року; "Єдамскі та Єдамска проти Польщі" ("Jedamski and Jedamska v. Poland") від 26 липня 2005 року).

Отже, скрутний майновий стан, на підтвердження якого заявником надані відповідні документи, може бути підставою для задоволення судом клопотання про звільнення його від сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору.

Як зазначалось вище, звертаючись з позовною заявою, позивачем подано клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі.

Вказане клопотання мотивоване тим, що позивач є внутрішньопереміщеною особою, має дуже скрутне матеріальне становище, оскільки є пенсіонером за віком та має дохід у вигляді пенсії у розмірі 3 224,39 грн. на місяць, що не дозволяє сплатити судовий збір за подання позовної заяви.

Аналогічні підстави були наведені позивачем у його клопотанні про звільнення його від сплати судового збору за подання позовної заяви, яке подано разом з заявою про усунення недоліків позовної заяви.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку. Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.

При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

За висновками ЄСПЛ, необхідність сплачувати судовий збір по-різному впливає на можливість особи реалізувати право на доступ до суду залежно від стадії процесу, на якій воно виникає.

Так, якщо сплата судового збору є умовою прийнятності позову (заяви) до розгляду й відповідно неможливість виконати зобов`язання перешкоджає особі звернутися до суду першої інстанції, наведене становить "потенційне обмеження" права на доступ до правосуддя.

Отже, у разі подання обґрунтованого клопотання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру, відстрочення чи розстрочення його сплати, національним судам доцільно його задовольняти та порушувати провадження у справі (рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі", рішення від 24 травня 2006 року у справі "Вейсман та інші проти Румунії").

Застосувавши такий підхід ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2023 року у справі №170/129/21 зазначила, що співвідношення принципу доступу до правосуддя та обов`язку сплати судового збору під час звернення до суду вимагає від суду тлумачити будь-які обов`язки зі сплати судового збору так, щоб жодним чином не ускладнити їх виконання позивачем (заявником, скаржником).

Колегія суддів зауважує, що не розглянувши по суті клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, суд першої інстанції не зазначив у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали про докази, додані заявником до клопотання на підтвердження неможливості сплати ним судового збору, та не надав правової оцінки таким доказам (прийняв до уваги чи відхилив з певних мотивів) з точки зору підтвердження ними відповідних обставин.

Враховуючи викладене, апеляційний суд наголошує, що суд першої інстанції у випадку розгляду по суті клопотання позивача про відстрочення від сплати судового збору, повинен був надати належну оцінку наведеним у клопотанні доводам та доданим до нього доказам. У разі відмови на підставі такої оцінки в задоволенні клопотання та у звільненні позивача від сплати судового збору, суд першої інстанції мав постановити відповідну ухвалу, направити її позивачу та переконатись, що він отримав цю ухвалу і має розумний строк для сплати судового збору та подання заяви про продовження або поновлення строку на усунення недоліків разом з доказом сплати судового збору.

Проте суд першої інстанції не дотримався наведеного алгоритму дій, який є необхідним під час розгляду клопотання про звільнення від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви згідно з положеннями процесуального законодавства та висновками Верховного Суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені скаржником у апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що постановлена судом ухвала про визнання неподаною та повернення позовної заяви про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, заявнику не відповідає вимогам цивільного процесуального закону, постановлена з порушенням норм процесуального права та згідно положень п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачу та передчасно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст.185 ЦПК України.

Відповідно до норм ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тільненко Ольги Сергіївни - задовольнити.

Ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року про повернення позовної заяви у цивільній справі №188/3516/24 - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності, направити до суду першої інстанції для вирішення питання в порядку передбаченому процесуальним законом.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: