КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Галагана В.І. м. Київ 24 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною та встановлення опіки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановити над ОСОБА_3 опіку та призначити опікуном його батька ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю з дитинства І групи за захворюванням Q90.1 (синдром Дауна, затримка психомовленнєвого розвитку, код за МКХ-10), згідно результатів дослідження від 08 жовтня 2020 року, консультативного висновку лікаря дитячого невролога від 06 жовтня 2023 року, заключенням спеціаліста № 12/24 від 11 січня 2024 року, медичним висновком № 6 від 22 березня 2024 року. Наразі ОСОБА_3 має проблеми з концентрацією уваги, страждає на інші симптоми, пов`язані з порушенням роботи головного мозку, викликані хворобою, в зв`язку з чим він за своїм психічним станом на теперішній час не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує постійного стороннього догляду.

ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_1 . Дружина ОСОБА_1 (матір ОСОБА_3 ) - ОСОБА_4 проживає за іншою адресою АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належить в рівних частках ОСОБА_1 , його батькам та сестрі. Він займається вихованням та утриманням дитини, отримує державну соціальну допомогу. ОСОБА_1 не має судимості, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, може бути опікуном ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначив, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння, недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод (абзац 3 п.п. 2.2 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Наводив зміст ст. 31, 32, 34, 39 ЦК України, вказував, що висновки суду про те, що малолітній ОСОБА_3 не набув повної цивільної дієздатності, що виключає визнання дитини недієздатною особою у судовому порядку, є незаконними, оскільки винесені внаслідок неправильного застосування ч. 1 ст. 39 ЦК України, якою не обмежено коло фізичних осіб за віком, до яких вона може бути застосована.

Зазначив, що ухвалою суду від 29 січня 2025 року залучено до участі в розгляді справи в якості заінтересованої особи орган опіки та піклування та зобов`язано його надати висновок про доцільність/недоцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 , 2019 року народження, у разі визнання його недієздатним.

20 березня 2025 року надійшла заява від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з додатком - висновком про доцільність/недоцільність призначення опіки, у якому зазначено, що орган опіки та піклування не має правових підстав для надання такого висновку, при цьому не наведено вагомих і зрозумілих аргументів на користь прийнятого рішення, натомість в обґрунтування прийнятого рішення покладено ч. 1 ст. 242 ЦК України, відповідно до якої батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. При цьому проігноровано ч. 2 ст. 242 ЦК України, відповідно до якої опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною, якою прямо передбачено можливість призначення малолітній особі опікуна. Рекомендації комісії з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування не обґрунтовані нормами діючого законодавства. Висновок про відсутність правових підстав для надання висновку щодо доцільності/недоцільності призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 у разі визнання його недієздатним також нічим не обґрунтований і незаконний.

Наводив зміст ст. 55, 56 ЦК України, вказував, що за конструкцією ч. 1 ст. 58 ЦК України опіка може бути встановлена як по соціальному статусу над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, так і по особливому правовому статусу недієздатності фізичної особи, коло яких не обмежено за віком лише повнолітніми або неповнолітніми особами, який встановлюється судом у окремому провадженні за заявою заінтересованих осіб.

Вказував, що можливість визнання малолітньої особи недієздатною підтверджується також ч. 1 ст. 61 ЦК України, відповідно до якої орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених ч. 1 та 2 ст. 60 ЦК України. Ця норма права має відсилковий характер до ч. 1 ст. 60 ЦК України, якою передбачено встановлення судом опіки над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначення опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року в справі № 634/1126/23 про те, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном; правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2022 року в справі № 712/10043/20.

Наводив зміст ч. 1 ст. 67 ЦК України щодо прав та обов`язків опікуна, вказував, що при призначенні опікуна важливо і обов`язково мають бути враховані особисті приязні стосунки між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Подібні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, у Правилах також зазначено, що опікун призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

Вказував, що 24 квітня 2025 року представником заявника було подано до суду клопотання про витребування подання щодо доцільності призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 , 2019 року народження, у разі визнання його недієздатним. У порушення ч. 1 ст. 60 ЦК України, ч. 6 ст. 56, ч. 5 ст. 263 ЦПК України суд не витребував такого подання, внаслідок чого ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 29 жовтня 2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - на відомі суду поштові адреси. Клопотань про відкладення судового засідання до суду не надійшло.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності учасників справи.

Разом із апеляційною скаргою подане клопотання про призначення експертизи, мотивоване тим, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи, і що висновок експерта Київського міського центру судово-медичної експертизи Онейди С. від 07 березня 2025 року про неможливість проведення експертизи за поставленими питаннями щодо визначення судово-психіатричним експертом медичного та юридичного критеріїв недієздатності у малолітньої особи суперечить ст. 39, 55, 58, 60, 61 ЦК України. На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив постановити окрему ухвалу про порушення службовими особами ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» вимог ст. 19, 129-1 Конституції України, ст. 31, 39, 55, 58, 60, 61 ЦК України, ст. 2, 18, 72, 298 ЦПК України, ст. 7-1, 12 Закону України «Про судову експертизу», що знайшло вираз в умисному невиконанні ухвали про відкриття провадження в справі № 755/20076/24 від 29 січня 2025 року, відмові експертів від виконання покладених на них зазначеною ухвалою суду обов`язків з проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи, направити окрему ухвалу на виконання до Подільської окружної прокуратури м. Києва; постановити окрему ухвалу про невиконання судовими експертами ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» без поважних причин покладених на них ухвалою про відкриття провадження в справі № 755/20076/24 від 29 січня 2025 року обов`язків з проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи для притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності, окрему ухвалу направити на виконання до Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України; призначити в справі амбулаторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручити ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», на вирішення якої поставити наступні питання: чи страждає ОСОБА_3 , 2019 року народження, психічними захворюваннями; чи може ОСОБА_3 , 2019 року народження, розуміти значення своїх дій та керувати ними; чи потребує ОСОБА_3 , 2019 року народження, постійної опіки.

Також разом з апеляційною скаргою подане клопотання про витребування доказів, мотивоване тим, що висновок Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 20 березня 2025 року про відсутність правових підстав для надання висновку щодо доцільності/недоцільності призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 , 2019 року народження, у разі визнання його недієздатним, нічим не обґрунтований та незаконний. Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України, і при внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка. На підставі вищевикладеного просив постановити окрему ухвалу про вчинення службовими особами Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації кримінального правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена ч. 2 ст. 382 КК України, що знайшло вираз в умисному невиконанні ухвали про відкриття провадження в справі № 755/20076/24 від 29 січня 2025 року, невиконанні обов`язку щодо надання суду висновку про доцільність/недоцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 , 2019 року народження, у разі визнання його недієздатним. Направити окрему ухвалу на виконання до Дніпровської окружної прокуратури м. Києва. Зобов`язати Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію як орган опіки та піклування оформити і направити до Дніпровського районного суду м. Києва для долучення до матеріалів справи № 755/20076/24 подання щодо доцільності призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 , 2019 року народження, у разі визнання його недієздатним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Звертаючись до суду першої інстанції із заявою, ОСОБА_1 у прохальній частині заявив клопотання про призначення в справі судово-психіатричної експертизи, в якому просив призначити в справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручити ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», на вирішення експертизи поставити запитання, чи страждає ОСОБА_3 , 2019 року народження, на будь-яке психічне захворювання; чи є захворювання ОСОБА_3 , 2019 року народження, хронічним та стійким; чи може ОСОБА_3 , 2019 року народження, розуміти значення своїх дій та керувати ними; чи має потребу ОСОБА_3 , 2019 року народження, в опіці за станом здоров`я.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року відкрито провадження в справі, зобов`язано орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надати суду висновок про доцільність/недоцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_5 , 2019 року народження, у разі визнання його недієздатним. Призначено у справі амбулаторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», на вирішення експертизи поставлено запитання, чи страждає ОСОБА_3 , 2019 року народження, психічними захворюваннями, чи може ОСОБА_3 , 2019 року народження, розуміти значення своїх дій та керувати ними; чи потребує ОСОБА_3 , 2019 року народження, постійної опіки.

Таким чином, клопотання ОСОБА_1 було розглянуто по суті судом першої інстанції.

24 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з клопотаннями про призначення експертизи та витребування доказів, у яких просив суд вирішити ті ж питання.

Як вбачається з протоколу судового засідання за 24 квітня 2025 року, судом першої інстанції було розглянуто по суті зазначені повторно подані клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи та витребування доказів та відмовлено у задоволенні клопотань як необґрунтованих.

Враховуючи наведене, апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотань про призначення експертизи та витребування доказів, долучених до апеляційної скарги, в зв`язку з їх необґрунтованістю.

Крім того, в судове засідання, призначене апеляційним судом на 29 жовтня 2025 року заявник або його представник не з`явилися і клопотань, долучених до апеляційної скарги, не підтримали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в заяві про визнання особи недієздатною та встановлення опіки, суд першої інстанції виходив із того, що малолітня дитина не набула повної цивільної дієздатності, що виключає можливість визнання її недієздатною в судовому порядку, має обох батьків, які не позбавлені батьківських прав, мають повну цивільну дієздатність та є законними представниками дитини відповідно до закону (ст. 242 ЦК України).

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 68).

За даними витягу з реєстру територіальної громади від 07 листопада 2024 року та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 13 січня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 52, 54). Мати дитини ОСОБА_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 73, 76).

ОСОБА_4 подано до суду заяву про визнання ОСОБА_3 , 2019 року народження, недієздатним, встановити над ним опіку та призначити опікуном його батька ОСОБА_1 (а. с. 126 - 128).

За даними витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 на території України станом на 25 жовтня 2024 року незнятої чи непогашеної судимості не має (а. с. 50)

Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 237 від 09 листопада 2024 року, складеного ТОВ «Центр лікування залежності», у ОСОБА_1 психіатричні протипоказання відсутні, обстеження лікарів-психіатрів не проводилось (а. с. 53)

За даними медичного висновку № 6 від 22 березня 2024 року, результатів дослідження від 19 жовтня 2020 року, консультативного висновку лікаря дитячого невролога від 06 жовтня 2023 року, заключення спеціаліста № 12/24 від 11 січня 2024 року, ОСОБА_3 , 2019 року народження, має захворювання Q90.1 (синдром Дауна, затримка психомовленнєвого розвитку, код МКХ-10). (а. с. 61-62, 65, 66, 67).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року по даній справі призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України».

Згідно повідомлення про неможливість проведення експертизи за поставленими питаннями, складеного експертом ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Опейдою С., малолітня особа не має цивільної дієздатності, відтак, визначення судово-психіатричним експертом медичного та юридичного критеріїв недієздатності у малолітньої особи (відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України) суперечить принципу законності (а. с. 107 - 108).

Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол засідання Комісії від 19 березня 2025 року № 6), комісією встановлено, що малолітній син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 є інвалідом дитинства, має діагноз синдром ОСОБА_6 , затримка психомовленнєвого розвитку, батько з сином проживає за адресою АДРЕСА_3 , самостійно займається вихованням та утриманням сина, отримує державну соціальну допомогу; оскільки заявник є законним представником малолітнього ОСОБА_3 відповідно до ст. 242 ЦК України, наразі комісія не має правових підстав для надання висновку щодо доцільності/недоцільності призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 , 2019 року народження (а. с. 112).

Крім того, до матеріалів справи долучено копію посвідчення дитини з інвалідністю серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , 2019 року народження, від 18 червня 2024 року, із відміткою про отримання державної соціальної допомоги до 27 грудня 2037 року, законним представником якого є ОСОБА_1 (а. с. 63 - 64).

Згідно медичного висновку № 6 від 22 березня 2024 року, яким встановлено захворювання (патологічний стан) ОСОБА_3 , датою переогляду є 26 листопада 2037 року (а. с. 60).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 Цивільного процесуального кодексу України суд, ухвалюючи рішення про визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 13 січня 2025 року в справі № 334/1184/24 (провадження № 61-13828св24), згідно яких малолітні та неповнолітні діти мають часткову (стаття 31 ЦК України) та неповну (стаття 32 ЦК України) цивільну дієздатність відповідно, а батьки (усиновлювачі) є їх законними представниками (стаття 242 ЦК України). Отже, дієздатність малолітніх та неповнолітніх дітей фактично обмежена до досягнення ними 18 років чи реєстрації шлюбу (стаття 34 ЦК України) або до надання їм повної цивільної дієздатності у разі працевлаштування за трудовим договором (з 16 років), державної реєстрації її як підприємця (з 16 років), вчинення запису, що є матір`ю або батьком дитини (стаття 35 ЦК України), тобто відповідно до норм закону, що не потребує ухвалення судового рішення про це.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правомірно виснував, що ненабуття дитиною повної цивільної дієздатності виключає право визнання її недієздатною у судовому порядку.

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).

Відповідно до ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Відповідно до ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до ст. 63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 76 ЦК України опіка припиняється у разі передачі малолітньої особи батькам (усиновлювачам).

Опіка припиняється у разі досягнення підопічним чотирнадцяти років. У цьому разі особа, яка здійснювала обов`язки опікуна, стає піклувальником без спеціального рішення щодо цього.

Згідно п. 1.1, 1.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.

Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей.

Відповідно до ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Відповідно до ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.

Системний аналіз наведених вимог дає підстави для висновку, що законом не передбачено встановлення опіки над малолітньою та неповнолітньою особою, яка не позбавлена батьківського піклування та перебуває у батьків (або одного з них), які є законними представниками малолітньої та неповнолітньої особи в силу вимог ст. 242 ЦК України, мають право на самозахист своєї дитини відповідно до ст. 154 СК України та мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2022 року № 712/10043/20 викладена правова позиція, згідно якої призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21), від 30 червня 2022 року в справі № 552/3443/20 (провадження № 61-15239св21).

Аналіз ч. 1 ст. 60 ЦК України в сукупності з ч. 1 ст. 300 ЦПК України також міститься в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 184/858/19 (провадження № 61-13874св20), від 19 квітня 2021 року у справі № 755/12409/15-ц (провадження № 61-22566св19), в яких викладено висновок, що відсутність подання та/або висновку органу опіки та піклування з приводу призначення фізичної особи опікуном унеможливлює вирішення судом вказаного питання, оскільки саме на орган опіки та піклування покладено обов`язок дослідження обставин щодо можливості особи виконувати обов`язки піклувальника чи опікуна.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення норм процесуального права, а саме ч. 1 ст. 60 ЦК України, ч. 6 ст. 56, ч. 5 ст. 263 ЦПК України суд не витребував подання щодо доцільності призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, спростовуються наявною в матеріалах справи ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва про відкриття провадження в справі від 29 січня 2025 року, якою зобов`язано орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надати суду висновок щодо призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 у разі визнання його недієздатним.

У справі, що переглядається, органом опіки та піклування на виконання ухвали суду першої інстанції надано обґрунтовану відповідь від 20 березня 2025 року з посиланням на положення ч. 1 ст. 242 ЦК України, про відсутність у органу опіки та піклування правових підстав для надання висновку щодо доцільності/недоцільності призначення ОСОБА_1 , який є законним представником дитини, опікуном над своїм малолітнім сином у разі визнання його недієздатним (а. с. 112).

За даних обставин спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що висновок органу опіки та піклування від 20 березня 2025 року є незаконним та необґрунтованим нормами діючого законодавства.

Також апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції підтримав незаконну позицію органу опіки та піклування стосовно недоцільності встановлення опіки над неповнолітньою особою, з огляду на те, що будь-яких висновків про доцільність або недоцільність такого процесуального рішення органом опіки та піклування не надавалося.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння, недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, і що при призначенні опікуна обов`язково повинні враховуватися особисті приязні стосунки між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Таким чином, права та інтереси малолітнього ОСОБА_3 , 2019 року народження, до досягнення ним повноліття захищаються батьками незалежно від його психічного стану, і реалізація його майнових та особистих немайнових прав також забезпечується батьківським піклуванням в силу вимог закону, оскільки саме на батьків законом покладено обов`язок створення умов для забезпечення потреб дитини, а тому звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про визнання свого сина ОСОБА_3 , 2019 року народження, недієздатним та встановлення над ним опіки до досягнення сином повноліття є передчасним.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки малолітня дитина не набула повної цивільної дієздатності, що виключає можливість визнання її недієздатною в судовому порядку, має обох батьків, зокрема, батька/заявника у справі, які не позбавлені батьківських прав, мають повну цивільну дієздатність та є законними представниками дитини відповідно до закону.

Враховуючи наведене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом помилкові доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 1 ст. 39 ЦК України, яка не містить обмежень за віком щодо фізичних осіб, які можуть бути визнані недієздатними, що ч. 2 ст. 242 ЦК України прямо передбачена можливість призначити малолітній особі опікуна, а також, що можливість визнання малолітньої особи недієздатною підтверджується конструкцією ч. 1 с. 61 ЦК України та ч. 1 ст. 58 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Вирішуючи клопотання про постановлення окремих ухвал щодо службових осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва про відкриття провадження в справі від 29 січня 2025 року, якою зобов`язано орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надати суду висновок щодо призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім сином ОСОБА_3 у разі визнання його недієздатним, зазначеним органом надано відповідь у межах його компетенції про відсутність правових підстав для надання такого висновку.

Також на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року, якою для визначення психічного стану ОСОБА_3 , 2019 року народження, призначено проведення в справі амбулаторної судово-психіатричної експертизи, виконання якої доручено ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», судовим експертом в межах її компетенції направлено повідомлення про неможливість проведення експертизи за поставленими питаннями.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено порушень вимог закону у діях службових осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» в межах розгляду даної справи, вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом суду, в зв`язку з чим клопотання про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.