Провадження №2/748/1136/25
Єдиний унікальний № 748/2359/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"11" листопада 2025 р.м. Чернігів
Чернігівський районний суд Чернігівської області
в складі: головуючої судді Костюкової Т.В.
за участі секретаря Гофрик К.С.
представник позивача Стельмаха В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Чернігів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарські Агро Інвестиції» , третя сторона, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю « КГ АГРО» про визнання правочину неукладеним, скасування державної реєстрації права оренди, усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визнання недійсними договору суборенди
Встановив:
16.07.2025 року представник позивача адвокат Стельмах Владислав Юрійович, діючи на підставі ордеру про надання правничої допомоги серії СВ №1135224 від 15.07.2025 року звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 в якому просить:
Чернігівським районним судом Чернігівської області ухвалою від 17 липня 2025 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в цій справі.
Відповідач повідомлявся про час, дату та місце судового розгляду за адресою місця знаходження, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб. Фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, конверти на адресу суду повернулися не врученими з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» , зареєстрований Електронний кабінет у відповідача відсутній.
Товариство з обмеженою відповідальністю « КГ АГРО» явку свого представника не забезпечило, повідомлялись про час , дату та місце судового розгляду через Електронний кабінет.
У зв`язку із неможливістю витребувати договори оренди землі у відповідача, представник позивача подав клопотання про витребування з Комарівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області належним чином завіреної копії реєстраційних справ про реєстрацію договорів оренди землі від 23.02.2022 року, що укладені укладений між Орендодавцем ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 та ТОВ «Сільськогосподарські Агро Інвестиції»
Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року вказане клопотання було задоволене.
На виконання ухвали суду Комарівською сільською радою Ніжинського району Чернігівської області були надані копії реєстраційних справ в тому числі й копії договорів оренди із повідомленням, що державна реєстрація права оренди на зазначені земельні ділянки була проведена відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з виготовленням електронних копій документів, шляхом сканування та їх розміщенням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, також були дотримані вимоги пункту 6 Порядку про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому оригінали договорів оренди на земельні ділянки у реєстратора відсутні, адміністративний збір сплачено в повному обсязі.
У зв`язку з відсутністю оригіналів договорів оренди представник позивача подав клопотання про залишення клопотання про призначення експертизи без розгляду, так як в силу п. 3.5. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/3 для проведення почеркознавчих досліджень обов`язково подаються саме оригінали документів не їх копії.
Ухвалою від 02.10.2025 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її до судового розгляду.
В судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся про час , дату та місце судового розгляду, шляхом направлення кореспонденції за адресою місця знаходження. Відзиву відповідач не подав.
Товариство з обмеженою відповідальністю « КГ АГРО», явку представника в судове засідання не забезпечив, письмових поясне нень не надав.
Представник позивача в судовому засіданні надав згоду на ухвалення заочного рішення .
На підставі ч.1ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи сукупність умов визначених ч.1ст.280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріалам справи суд приходить до наступного.
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,09 га, що розташована на території Анисівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, належною позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 024006, що виданий на підставі розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації ( а.с 16-17)
З документу, що посвічує особу ОСОБА_1 НК №491954 та з відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру за № 1577338 від 17.07.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 з 30.-09.2011 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с 12-13, а.с. 36)
Вищезазначені договори оренди у графі реквізити та підписи сторін містять інформацію щодо орендодавця, зокрема визначено ПІБ ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_1 та місце проживання село Анисів, що є відмінним від зареєстрованого та фактичного місця проживання позивача, яким є АДРЕСА_1 ( а.с 13, 87, 93 )
З дослідженої в судовому засіданні інформації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих само зайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізично. Особою в податковій декларації про майновий стан і доходи від 10.11.2025 року за період з 1 кварталу 2022 року по 3 квартал 2025 рік вбачається відсутність у позивача доходів від ТОВ «Сільськогосподарські Агро Інвестиції» ( а.с 105)
Матеріали справи інформації щодо внесення орендної плати відповідачем позивачу за період з часу укладення договору і до часу звернення до суду з позовом не містять
Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.
Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.
Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
За змістом законодавчого регулювання, наведеного у загальних положеннях про правочини, якщо договір оренди хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.
Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Під час судового розгляду сторона позивача стверджувала, що спірні договори позивач не підписував, а підпис який міститься в наданих копіях договорах не є його підписом, відповідач під час розгляду справи ухилився від надання оригіналів договорів з метою проведення почеркознавчої експертизи, волевиявлення щодо правочину у позивача не було, істотних умов цього договору він не погоджував.
Відповідач користується земельними ділянками. Разом з тим, відсутні відомості про внесення відповідачем позивачу орендної плати та прийняття ним орендної плати
Тягар доказування в даній справі покладається на відповідача, який під час судового розгляду не довів , що у позивача було волевиявлення як і на укладення договірних відносин , так і те, що спірні договори підписані позивачем.
Водночас суд зауважує, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує)Реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не втому разі коли жодного виконання не відбулося У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Вказана правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 26 жовтня 2022 року № 227/3760/19-ц .
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» (далі «Закон») оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 13 Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду . Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. ( ст. 8 ЗУ «Про оренду землі»)
Наведене вище означає, що договір суборенди земельної ділянки має похідний і залежний характер від договору оренди та його умов. Це також підтверджується положеннями ч. 3 і 4 ст. 8 Закону, відповідно до яких строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. Чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється у разі припинення договору оренди, після чого земельна ділянка повертається орендодавцеві відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону.
Разом з тим вимога про визнання договорів суборенди земельних ділянок від 15.04.2024 року недійсними та скасування державної реєстрації права суборенди пред`явлена до неналежного відповідача, що є підставою для відмови в її задоволенні, адже суборендар Товариство з обмеженою відповідальністю « КГ АГРО» залучений до розгляду справи в якості третьої особи.
Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює, у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Отже, предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення
Отже, позивачем за негаторним позовом може бути власник, у якого знаходиться майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися таким майном; підставою позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Таким чином, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача (такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/91/20).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторона у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Третя особа не є стороною у цивільному процесі. Отже, правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи. ТОВ «КГ Агро» залучена третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
Разом з тим позовна вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом повернення звернута до ТОВ «КГ АГРО», яке не є відповідачем по справі.
Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги так як ТОВ «КГ АГРО», у фактичному володінні якого знаходяться спірні земельні ділянки, відповідачем до розгляду справи не залучений.
Відповідно до ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням чого з відповідач на користь позивач підлягає стягненню 2422,40 грн
Керуючись, ст 13, 81, 263,265, 280 ЦПК України ,
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарські Агро Інвестиції» , третя сторона, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю « КГ АГРО» про визнання правочину неукладеним, скасування державної реєстрації права оренди, усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визнання недійсними договору суборенди задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарські Агро Інвестиції» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422,40
Письмову заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Чернігівського районного суду Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач, якому рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1
Повний текст рішення складено 11.11.2025 року
Суддя Т.В.Костюкова