РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/9464/25

Провадження № 22-ц/4815/1273/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Кітовським Віталієм Леонідовичем на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2025 року (ухвалене у складі судді Ковальова І.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2012 року, від якого мають двох неповнолітніх дітей дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час діти проживають разом з позивачем.

Відповідач з 10 серпня 2022 року прийнятий на військову службу по мобілізації на особливий період та призначений на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії третього відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави прикордонної комендатури швидкого реагування №2, а в подальшому йому було надано статус УБД.

ОСОБА_2 з дітьми не проживає, не виконує обов`язку щодо їх утримання, не надає кошти для забезпечення дітей, жодним іншим чином фінансово не допомагає дітям.

Він є військовослужбовцем, отримує грошове забезпечення й має фінансову можливість утримувати дітей.

Натомість, позивачка, окрім того, що забезпечує дітей, має непрацездатних батьків, а саме батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є пенсіонером за віком та матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є пенсіонеркою по інвалідності 3 групи загального захворювання.

Крім того, сама позивачка має проблеми зі здоров`ям.

Також, спільна дочка сторін ОСОБА_3 має встановлений медичний діагноз грудо-поперекового відділу хребта 1-го ст.М92.5-Хвороба Осгут-Шляттера лівої гомілки.

Наведені обставини мають істотне значення для визначення розміру аліментів та вказують на фінансову можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дітей.

Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дітей.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду 12 травня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення суду обґрунтовано тим, що враховуючи ті обставини, що сторони мають на утриманні двох неповнолітніх дітей; наявність у позивачки батьків пенсійного віку (зокрема матері яка є інвалідом 3 групи загального захворювання) не є підставою для визначення та стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки у більшому розмірі, оскільки аліменти стягуються на утримання саме дітей, а не надання коштів позивачці на утримання її батьків. А при визначення розміру аліментів суд повинен враховувати наявність саме у платника аліментів інших осіб на утриманні. Крім того, у разі, якщо позивачка нестиме інші витрати на утримання дітей, вона має право на звернення до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на їх утримання. При цьому суд наголошує, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважав, що до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають аліменти в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кітовського В.Л. оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що твердження суду про те, що суд повинен враховувати наявність тільки у платника аліментів інших осіб на утриманні не відповідає ст. 182 СК України, так як виключного переліку обставин законом не визначено і можуть враховуватися і інші обставини, які мають істотне значення.

Наявність у позивача батьків пенсійного віку, зокрема матері, яка є інвалідом 3 групи загального захворювання, є обставиною, яка має істотне значення, так як через це вона має менше ресурсів для утримання спільних з відповідачем дітей.

Покликання суду на те, що позивач має право на звернення до суду із позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дітей не можна вважати обґрунтованим, оскільки дана обставина жодним чином не впливає на обґрунтування розміру аліментів, які підлягають стягненню, так як будь-яка особа, яка звертається до суду із позовом про стягнення аліментів на дітей теж має таке право.

Мотивуючи оспорюване рішення, суд першої інстанції посилався на положення ч. 5 ст. 183 СК України, яка визначає розмір аліментів, який стягується в наказному провадженні. Проте дана справа розглядалася за правилами позовного провадження.

Також судом першої інстанції було порушено процесуальне право позивача бути присутньою в судовому засіданні та скористатися своїм правом надати документи на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, в тому числі навести свою позицію у справі.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі від якого мають двох дітей - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 05 жовтня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві; копією свідоцтва про народження серії (повторне) НОМЕР_2 , виданого 11 травня 2022 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів); копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 26 грудня 2019 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Місце проживання сторін та їхніх дітей зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 10 серпня 2022 року № 8-ОС ОСОБА_2 призначено на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії третього відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави прикордонної комендатури швидкого реагування №2.

Також до справи долучено копії пенсійних посвідчень батьків позивача, копію довідки до акта огляду МСЕК про встановлення 3 групи інвалідності матері позивача та медичні висновки, яким встановлено доньці сторін Вероніці медичний діагноз грудо-поперекового відділу хребта 1-го ст.М92.5-Хвороба Осгут-Шляттера лівої гомілки.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Сімейним кодексомУкраїни передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи обов`язок батьків утримувати своїх дітей, їх вік та стан здоров`я, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, зважаючи на те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, апеляційний суд вважає, що стягнення аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі є таким, що відповідає потребам дітей відповідного віку, з урахуванням вимог закону та наявних у матеріалах справи доказів.

Доводи апеляційної скарги про наявність на утриманні позивача батьків пенсійного віку, зокрема матері, яка є інвалідом 3 групи, не є прямою підставою для визначення розміру аліментів, оскільки це стосується в першу чергу забезпечення потреб дітей, а не непрацездатних батьків.

При визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати наявність саме у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина (п. 3 ч. 1 ст. 182 СК України).

Щодо п. 4 ч. 1 ст. 182 СК України "інші обставини, що мають істотне значення", апеляційний суд зазначає, що це загальна категорія, яка включає будь-які інші фактори, що можуть вплинути на розмір аліментів.

Окрім того, апелянтом не надано належних та допустимих доказів про перебування батьків на її утриманні.

Щодо неможливості позивача та її представника прийняти участь у судовому засіданні під час розгляду даної справи варто зазначити наступне.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2025 року було відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 09 год. 30 хв. 13 червня 2025 року.

У матеріалах справи наявна заяв представника ОСОБА_1 адвоката Кітовського В.Л. про проведення розгляду справи 13 червня 2025 року за відсутності позивача та її представника.

У подальшому, розгляд справи було відкладено на 01 липня 2025 року, у зв`язку з чим позивачу було надіслано судову повістку за адресою її місця проживання.

Проте поштове відправлення повернулося до суду першої інстанції із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17), постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Крім того, у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд зазначав, що наявна у справі довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі№ 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18.

Будь-які інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Ураховуючи вищевикладене, вирішуючи спір між сторонами у справі суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу варто зазначити наступне.

Апеляційний суд вважає, що факт отримання позивачем послуг адвоката та понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підтверджується належними та допустимими доказами.

Разом з цим, виходячи із встановлених обставин справи та норм процесуального законодавства, апеляційний суд вважає, що обґрунтованими є до стягнення витрати на правову допомогу, надану під час провадження справи судом першої інстанції, у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн., що буде співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, характером позовних вимог, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 180-183 СК України, ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Кітовським Віталієм Леонідовичем залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.