Справа № 478/918/25 Провадження № 2/478/437/2025
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2025 року с-ще Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області,

в складі: головуючого судді Томашевського О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Луговської А.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Вознік С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду с-ща Казанка, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Казанківської селищної ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Казанківської селищної ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02 листопада 2002 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 , зареєстрованому Каширівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області, актовий запис № 08. В листопаді 2023 року фактичні шлюбні відносини між сторонами були припиненні, а рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 26.08.2024 року шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу сторони мають дітей. Зокрема неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає із позивачем та утримується ним.

Мати дитини не спілкується із сином та не приймає жодної участі у його вихованні. Місце її находження позивачу не відоме.

Враховуючи наведені обставини, позивач посилаючись на оформлення соціальних гарантій та послуг необхідних для захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує, утримує та спільно проживає з малолітньою дитиною, просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 11 серпня 2025 року провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове.

Ухвалою суду від 09 вересня 2025 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання відповідачка не прибула, повідомлялась належним чином про дату. час та місце судового розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Відзиву не подала. Будь-яких клопотань щодо відкладення судового засідання до суду не надходили.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник третьої особи - виконавчого комітету Казанківської селищної ради як органу опіки та піклування Вознік С.В. в судовому засіданні, підтримала письмовий висновок цього органу, з урахуванням обставин справи, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Вислухавши доводи учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , що вбачається з дослідженої судом копії Свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого Виконкомом Каширівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області 19.08.2013 року. В графі батьки вказаного свідоцтва про народження зазначено позивача та відповідачку бутьками ОСОБА_3 .

З рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 26.08.2024 року становлено, що шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано.

З витягу з реєстру територіальної громади №2025/009925820 від 22 липня 2025 року та відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, вбачається, що ОСОБА_3 , з 19 липня 2016 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 разом із позивачем та відповідачкою.

З копії Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 16 червня 2025 року вбачається, що позивач разом із сином ОСОБА_3 прживають спільно, за адресою: АДРЕСА_1 . Батько займається вихованням та навчанням сина та утримує його.

Позивач офіційно працює у Фермерському господарстві «Росток» та характеризується позитивно, про що відчить характеристика ФГ «Росток» б/н та б/д.

З огляду на характеристику старшого ДОП СПД № 1 ВП № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколавській області Олега Бондаря б/н та б/д, позивач веде нормальний образ життя, хороший батько, який піклується вихованням своїх дітей самостійно.

В свою чергу, ОСОБА_3 є учнем 7-Д класу Криворізької гімназії № 130 КМР та характеризується позитивно, про що свідчить характеристика заступника директора та класного керівника б/н та б/д, а також довідка від 23.07.2025 року № 483.

З вересня 2025 року ОСОБА_3 є учнем 7-В класу КЗ «Академічного ліцею Долинської міської ради», характеризується позитивно, що вбачається з психолого-педагогичної характеристики б/н та б/д складеної практичним психологом та директором навчального закладу, а також довідками від 27.10.2025 року № 659 та № 660.

Також ОСОБА_3 знаходиться на обліку у сімейного лікаря про що свідчить довідка КНП «Казанківський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 22.07.2025 року б/н та копія декларації № 0001-Н7К7-7210.

Житловий будинок, де проживає позивач та його неповнолітній син - ОСОБА_3 належить позивачу, що підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку від 06.07.2013 року.

З висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Казанківської селищної ради, який затверджений рішенням виконавчого комітету Казанківської селищної ради за №155 від 01 жовтня 2025 року, вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини вважає за можливе встановлення факту самостійного виховання позивачем свого малолітнього сина - ОСОБА_3 . Оскільки дитина наразі перебуває на утриманні батька, а також попередити ОСОБА_1 , що матір дитини не позбавлена батьківських прав та має право приймати участь у житті та вихованні дитини.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт самостійного виховання позивачем своєї дитини.

Так, свідок ОСОБА_4 , яка працює у медичній установі та є рідною тіткою позивача, суду пояснила, що відповідачка покинула родину 2 роки тому та займається особистим життям та проживає у Хмельницькій області з жовтня 2023 року. Позивач має власний будинок, працює на комбайні та займається вихованням неповнолітнього сина.

Свідок ОСОБА_5 , яка обіймає посаду старости села суду пояснила, що позивач виховує дитину самостійну, оскільки мати покинула родину та участі у вихованні дітей не приймає.

Встановивши наведені обставини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПКУкраїни визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1ст.13 ЦПК України).

Звернувшись до суду із даним позовом позивач як на підставу його задоволення посилається на те, що саме він одноособово та самостійно здійснює догляд за малолітнім сином, створив для нього належні побутові умови для проживання, займається його вихованням та утриманням.

Вимоги позовної заяви пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, для подальшого оформлення соціальних гарантій та послуг необхідних для захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів, як батька, що самостійно виховує малолітню дитину.

Відповідно до ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст.1 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу.

Згідно ст.141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст.157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. ст. 150,151 СК України.

За приписами ч.2 ст. 150 СК Українибатьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч. 1 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положеньЦК Україниу момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст.25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.30 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із ч.2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У ч.4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до ч.1ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно з ч. ч.3, 4ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, щокожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

За таких обставин, на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Слід зазначити, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Питання щодо факту самостійного виховання і утримання дитини одним із батьків, в даному випадку батьком, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини, наприклад про позбавлення батьківських прав.

Крім того, судом встановлено, що позивачем у судовому порядку не порушувалось питання щодо позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього сина.

Оскільки ж, відповідачка не позбавлена батьківських прав щодо свого малолітнього сина ОСОБА_3 , тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір вимогами законодавства України, зокрема ст.150 СК України, за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує дитину.

Факт проживання відповідачки окремо від дитини не звільняє її як матір від обов`язку виховання та утримання її малолітнього сина.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (п.87).

Таким чином, суд приходить до висновку, про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Казанківської селищної ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, віднести на його рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 29.10.2025 року.

Суддя Казанківського районного суду

Миколаївської області О.О. Томашевський