Справа № 509/4516/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Овідіополь клопотання ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Щербатий Роман Романович, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2025 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшло клопотання ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Щербатий Роман Романович, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, в якому вони просять суд визнати на території України постанову суду у справах неповнолітніх міста Реджо-ді-Калабрія (Італія), ухвалену по справі №355/12 R.G V.G. від 09 лютого 2016 року, якою позбавлено батьківських прав ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Владивосток щодо його сина ОСОБА_4 .

Клопотання обґрунтоване тим, що Постанова суду у справах неповнолітніх міста Реджо-ді-Калабрія від 09 лютого 2016 року у справі № 355/12 R.G. V.G. ухвалена компетентним судовим органом іноземної держави Італійської Республіки, відповідно до принципів, визначених міжнародними договорами, учасницею яких є Україна. Визнання та надання дозволу на виконання зазначеної постанови на території України є необхідним для забезпечення належного захисту прав та законних інтересів дитини громадянина України, ОСОБА_4 , та його матері громадянки України, ОСОБА_1 , як єдиного законного опікуна.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак її представник адвокат Щербатий Роман Романович заявив клопотання про розгляд клопотання у їх відсутності.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив.

Неявка без поважних причин у судове засідання заінтересованих осіб або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із заінтересованих осіб не було порушено питання про перенесення його розгляду (ч. 5 ст. 473 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Зважаючи на неявку учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали клопотання суд вбачає підстави для його задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що якщо застосування права іноземної держави залежить від взаємності, то вважається, що воно існує, оскільки не доведено інше.

Згідно з ст. 6-7 Закону України «Про правонаступництво України» Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України. Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Як роз`яснено Пленумом Верховного суду України в підпункті «е» пункту 3 Постанови «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» згідно із Законом від 12 вересня 1991 р. «Про правонаступництво України» (1543-12) (ст. 7) нотами України, надісланими в січні 1994 р. до посольств іноземних держав, з якими у СРСР були двосторонні договори про правову допомогу, про застосування цих договорів щодо України, поки обидві сторони не домовляться про інше, а також відповідно до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів від 23 серпня 1978 р. (995-185), яка набула чинності для України 6 листопада 1996 р. і передбачає, що двосторонній міжнародний договір, який у момент правонаступництва держав був чинним щодо території, що є об`єктом правонаступництва, вважається чинним між новою незалежною державою та іншою державою-учасницею, коли вони чітко про це домовились або внаслідок їх поведінки вони повинні вважатись такими, що висловили зазначену домовленість, в Україні застосовуються положення таких міжнародних угод СРСР, зокрема Конвенції між СРСР та Італійською Республікою про правову допомогу в цивільних справах від 25 січня 1979 р.

Пунктом 2 частини 3 ЦПК України визначено, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Статтями 22, 23 Конвенції між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах № 4210 від 25.01.79 року встановлено, що судові рішення, винесені установами однієї Договірної Сторони, які визнані на території іншої Договірної Сторони відповідно до цієї Конвенції, підлягають виконанню на її території, якщо вони підлягають виконанню в державі, в якій вони були винесені. Процедура визнання і виконання судових рішень визначається законодавством запитуваної Договірної Сторони, якщо ця Конвенція не передбачає іншого.

Законом України «Про дерадянізацію законодавства України» вказана Конвенція не визнана такою, що не підлягає до застосування на території України.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, даних у п. 17 Постанови Пленуму від 24.12.1999 № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення: усиновлення: визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ст. 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Частиною 1 ст. 472 ЦПК України встановлено, що клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні; 3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Під час розгляду питання про визнання рішення іноземного суду суд не здійснює повторного судового розгляду та не приймає власного рішення щодо суті. У даному випадку національний суд розглядає виключно питання можливості визнання та допущення до виконання рішення іноземного суду без зміни його суті та змісту.

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання та виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, винесених в порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» клопотання про визнання і виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає в певних межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити в останніх будь-які зміни.

Вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в тому числі й у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, в якому Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, і вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.07.2014 (справа №473/338/14-ц), розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відділом РАЦС Приморського району Комітету по справах РАЦС Управління Санкт-Петербурга, актовий запис №3418.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, що засвідчує складення актового запису №3200 відділом РАЦС Приморського району комітету зі справ РАЦС адміністрації м.Санкт-Петербург від 24.09.2010 (переклад з російської мови на українську мову виконано перекладачем ОСОБА_6 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М. та зареєстровано в реєстрі за № № 13459, 13460). У графі «батько» вказаний « ОСОБА_2 », у графі «мати» вказана « ОСОБА_1 ».

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , виданим 5114 від 21.08.2024. Місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкеою про реєстрацію місця проживання особи.

Згідно з постановою суду у справах неповнолітніх міста Реджо-ді-Калабрія, Італія (№ 355/12 у реєстрі загальних справ. Добровільна юрисдикція) від 09 лютого 2016 року вирішено позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Владивосток щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Крім того, призначено єдиним опікуном неповнолітнього ОСОБА_4 його мати ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в Україні.

Відповідно до Гаазької конвенції від 05.10.1961, на постанові суду у справах неповнолітніх міста Реджо-ді-Калабрія, Італія (№ 355/12 у реєстрі загальних справ. Добровільна юрисдикція) від 09 лютого 2016 року проставлений апостиль, що засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки та штампів, якими скріплено відповідний документ. Переклад постанови іноземного суду з італійської та українську мову виконала перекладач Філатова Ганна Василівна, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М. та зареєстровано в реєстрі за № № 10328, 10329.

Постанова суду у справах неповнолітніх міста Реджо-ді-Калабрія від 09 лютого 2016 року у справі № 355/12 R.G. V.G. набрала законної сили, що підтверджується свідоцтвом про відсутність апеляційної пропозиції від 03.07.2025р., якою засвідчується, що станом на сьогоднішній день не було зареєстровано жодних апеляційних проваджень щодо Постанови № 355/12 R.G. V.G., оголошеної судом Реджо-ді-Калабрія у справах неповнолітніх на дату 31.03.2016 року.

Відповідно до Гаазької конвенції від 05.10.1961, на вищевказаному свідоцтві про відсутність апеляційної пропозиції проставлений апостиль, що засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки та штампів, якими скріплено відповідний документ. Переклад свідоцтва про відсутність апеляційної пропозиції з італійської та українську мову виконала перекладач Філатова Ганна Василівна, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М. та зареєстровано в реєстрі за № № 10324, 10325.

Крім того, судом встановлено, що 01.07.2025р. ОСОБА_1 шляхом відправки електронного листа звернулася до суду у справах неповнолітніх міста Реджо-ді-Калабрії із запитом на отримання сертифіката про судове провадження.

У відповідь на запит, у письмовій формі за підписом голови Барабановій Світлана Олександрівні повідомлено, що «…цей указ не був оскаржений (набрав законної сили) в Апеляційному суді Реджо-ді-Калабрія - Відділ у справах неповнолітніх: що, Канцелярією цього Суду 31/3/2016 Барабановій Світлані особисто була вручена копія цього указу…», що підтверджується листом суду у справах неповнолітніх Реджо-ді-Калабрії від 01.07.2025, переклад якого виконано перекладачем Філатовою Ганною Василівною, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шклярук З.М. та зареєстровано в реєстрі за № № 10326, 10327.

Також судом встановлено, що в Україні не ухвалювалося рішення у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмету і за тих самих підстав. Також у провадженні судів України не має порушеної справи у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмету і з тих самих підстав.

Частиною 6 ст.473 ЦПК України встановлено, що за наслідками розгляду клопотання, а також заперечення у разі його надходження суд постановляє ухвалу про визнання в Україні рішення іноземного суду та залишення заперечення без задоволення або про відмову у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Отже, зважаючи на вищенаведене, суд вбачає підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду про позбавлення батьківських прав.

Керуючись ст.ст.260,261,353,354,471-473 ЦПК України, Законом України «Про міжнародне приватне право», суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню - задовольнити.

Визнати на території України постанову суду у справах неповнолітніх міста Реджо-ді-Калабрія (Італія), ухвалену по справі №355/12 R.G. V.G. від 09 лютого 2016 року, якою позбавлено батьківських прав ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Владивосток щодо його сина ОСОБА_4 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Суддя: А.І. Бочаров