КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/7263/23
УХВАЛА

07 листопада 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ судді-доповідача Поліщук Н.В., суддів Желепи О.В., Соколової В.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 січня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, 25 вересня 2025 року представником ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» подано апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо поновлення процесуального строку.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження за вказаною апеляційною скаргою, апеляційний суд вказує на таке.

Згідно статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі значним спливом періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеження встановлені державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Дія 97" проти України" від 21 жовтня 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Згідно зі сталою практикою Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974 256) (Aleksandr Shevchenkov. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukhv. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Європейський суд з прав людини у справі "Каракуця проти України" зазначив, що заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини у справі у справі "Пономарьов проти України" зробив висновок про те, що у разі якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Крім того, усталеною є практика Верховного Суду про те, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність мотивувати апеляційним судом підстав, з яких суд поновлює скаржнику строк на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції. Так, у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц Верховний Суд вказує, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів справи убачається наступне.

27 листопада 2023 року відкрито провадження у цій справі.

ОСОБА_1 , приймав участь у судовому засіданні 27 грудня 2023 року (а.с.19), ознайомлювався під розписку про призначення наступних судових засідань у справі (а.с.20, 27), отримував судову кореспонденцію засобами поштового зв`язку (а.с.22), звертався до суду із заявами (а.с.25, 30), ознайомлювався з матеріалами справи (а.с.27).

25 січня 2024 року ухвалено оскаржуване рішення суду.

Заявляючи про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, скаржник не наводить жодних доводів щодо причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Апеляційний суд констатує, що з процесуальної поведінки скаржника в суді першої інстанції убачається, що відповідач однозначно обізнаний про існування цього судового провадження. Зокрема, в заяві від 25 січня 2025 року (день ухвалення рішення суду) просив суд розглядати справу за його відсутності, а також висловив незгоду із позовними вимогами, просив суд відмови у задоволенні позову (а.с.30).

Відтак, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалено 25 січня 2024 року, апеляційну скаргу подано 25 вересня 2025 року, тобто через близько 1 рік та 8 місяців від дати ухвалення оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції не убачає передбачених частиною 2 статті 358 ЦПК України обставин, відповідно до наявності яких суд мав би вирішити питання про відкриття апеляційного провадження.

З огляду на наведене, згідно частини 2 статті 358 ЦПК України апеляційний суд робить висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись статтями354, 358 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на апеляційне оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 січня 2024 року.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 січня 2024 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення, касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова