Провадження № 22-ц/801/2226/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 рокуСправа № 127/11050/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Старченко Яни Василівни, про відшкодування моральної шкоди,

рішення ухвалив суддя Жмудь О. О.

рішення ухвалено о 14:36 год у м. Вінниця

повний текс рішення складено 25 серпня 2025 року,

В с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Старченко Яни Василівни, про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи при тривалій імітації нагляду та порушення розумних строків по кримінальному провадженню 0001224, в порядку вимог статтей 19 і 56 Конституції України, ст. 23, 1174, ч. 6 ст. 1175 ЦК України.

Свої вимоги мотивував тим, що 03 грудня 2019 року відповідач відкрив кримінальне провадження № 0001224, передбачене ст. 364 КК України щодо колишнього слідчого прокуратури Харківської області ОСОБА_2 та процесуального керівника прокурора Сороки Н. К., які спільно та навмисне допустили неправомірні дії під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000291.

Слідчі абсолютно не провівши досудове слідство у кримінальному провадженні 0001224 та не провівши необхідні слідчо-процесуальні дії, направлені на встановлення істини, так і не усунувши недоліки, зазначені в ухвалах слідчих суддів, продублювали тексти раніше винесених постанов, скасованих ухвалами суду, винесли невмотивовані та незаконні постанови про закриття кримінального провадження 0001224, виклавши в них свідомо недостовірні, безпідставні доводи, копії яких в порушення ч. 5 ст. 284 УПК України, навмисне не направляли на його адресу.

22 грудня 2020 року слідчий виніс постанову про закриття кримінального провадження 0001224, але порушуючи ч. 5 статті 284 КПК України, навмисне не направив на його адресу копію постанови.

01 березня 2021 року слідчий суддя, розглянувши його скаргу на постанову слідчого від 22 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження 0001224, яку він отримав тільки 16 лютого 2021 року, та встановив, що постанова є передчасною та необґрунтованою, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 22 грудня 2020 року.

02 червня 2021 року слідчий виніс постанову про закриття кримінального провадження 0001224, але порушуючи ч. 5 ст. 284 КПК України, навмисне не направив на його адресу копію постанови.

30 серпня 2021 року слідчий суддя, розглянувши його скаргу на постанову слідчого від 02 червня 2021 року про закриття кримінального провадження 0001224 та встановив, що слідчим перевірка проведена не повно, не проведено всіх необхідних слідчих дій, виніс ухвалу, якою скасував постанову від 02 червня 2021 року.

17 січня 2022 року слідчий виніс постанову про закриття кримінального провадження 0001224, але порушуючи ч. 5 ст. 284 КПК України, направив постанову на його адресу тільки 19 червня 2023 року.

27 липня 2023 року слідчий суддя, розглянувши його скаргу на постанову про закриття кримінального провадження 0001224 та встановив, що слідчий повторно не надав суду матеріали закритого кримінального провадження, що свідчить про прояв неповаги до суду, направив копію ухвали у Харківську обласну прокуратуру для вжиття відповідних заходів.

Але прокурор Старченко Я. В., в порушення ч. 2 ст. 21 КПК України, досі навмисне не виконала ухвалу суду.

10 серпня 2023 року слідчий суддя, розглянувши його скаргу на постанову слідчого від 17 січня 2022 року про закриття кримінального провадження 0001224 та встановив, що слідчий взагалі жодних слідчих дій не провів, виніс ухвалу, якою обґрунтовано скасував постанову від 17 січня 2022 року.

Слідчі судді, розглянувши його скарги на зазначені постанови про закриття кримінального провадження, на відміну від прокурора Старченко Я. В., винесли ухвали, якими скасували зазначені постанови, та вказали, що постанови слідчих про закриття кримінального провадження не відповідають вимогам закону, оскільки вони винесені без всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, рішення є невмотивованими та передчасними, слідчими не усунені конкретні недоліки, зазначені в ухвалах слідчого судді.

Ухвали суду набули законної сили та відповідно до ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КПК України є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Проте, в порушення ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КПК України до цього часу зазначені ухвали суду відповідачем не виконані.

Відповідно до витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань, нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні 0001224 здійснювала прокурор Старченко Я. В., яка спільно із слідчими зайнялась укриттям посадових злочинів, навмисне скоєних щодо нього фігурантами у справі і протягом тривалого часу тільки імітують розслідування та нагляд у цьому кримінальному провадженні.

Прокурор Старченко Я. В. в порушення статті 28 КПК України навмисне не забезпечила проведення досудового розслідування у розумні строки; в порушення статті 36 КПК України навмисне не відміняла незаконні постанови слідчого; не давала слідчому вказівок; не ініціювала питання про усунення слідчого; навмисне приховувала посадові злочини, скоєні фігурантами у справі; ніяких слідчо-процесуальних дій, направлених на встановлення істини, в порушення вимог статтей 2, 8, 9, 25, 28, 36, 91-93 КПК України навмисне не проводила.

У зв`язку з тим, що прокурор Старченко Я. В. самоусунулася від належного виконання своїх службових обов`язків і навмисно припустила надмірну тривалість та бездіяльність під час імітації нагляду за досудовим розслідуванням по кримінальному провадженню 0001224 за його заявою, у спосіб, який вочевидь для нього демонструє ігнорування його доводів, що у зв`язку з тривалістю кримінального провадження він змушений був відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися із відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайної діяльності та призводить до моральних страждань, він подав позов до суд, у якому підставою відшкодування шкоди є факт систематичного прийняття відповідачем рішень без проведення згідно вимог КПК України перевірок його заяви про злочин способом, який вочевидь для нього свідчить про ігнорування його доводів про протиправну бездіяльність та надмірну тривалість досудового розслідування.

Своєю довготривалою бездіяльністю прокурор Старченко Я. В. навмисне заподіяла йому інваліду 2 групи, людині похилого віку, тяжко хворому, моральну шкоду, які він оцінює в 450 000,00 грн.

За таких обставин позивач просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної йому неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача та третьої особи під час імітації нагляду та порушення розумних строків у кримінальному провадженні 00001224 та стягнути з Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 450 000,00 грн., завданої тривалою та систематичною бездіяльністю відповідача і третьої особи при імітації нагляду та порушення розумних строків у кримінальному провадженні 00001224.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участі третьої особи процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Старченко Яни Василівни, про відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , пославшись на прийняте судом першої інстанції рішення з порушенням норм матеріального права та без урахування положень частини 4 статті 263 ЦПК України щодо висновків про застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладених з постановах Верховного Суду, просить скасувати рішення суду, винести постанову про задоволення його позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 2, 8, 9, ч. 2 ст. 28, ст. 36, ч. 1 ст. 92 КПК України. Висновки суду першої інстанції про недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачем та третьою особою, і які нібито не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із неправомірною бездіяльністю відповідача і третьої особи, є необґрунтованими та спростовуються ухвалами слідчих суддів, виписками із медичної документації, тим, що він є людиною похилого віку, тяжко хворим та інвалідом 2-ї групи, що у своїй сукупності підтверджують наявність шкоди, заподіяної такою бездіяльністю і причинно-наслідковий зв`язок між ними, так як неправомірні та систематичні дії відповідача і третьої особи безумовно негативно впливають на його моральний стан та призводять до душевних страждань.

Посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які були наведені у відзиві відповідача, є хибними, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними у даній справі; у них встановлені різні фактичні обставини та підстави звернення до суду.

Помилковий висновок суду спростовується і суперечить правовій позиції Верховного Суду по такій категорії справ, що викладені у цілому ряді постанов Верховного Суду, де підставою для відшкодування шкоди був саме факт систематичного порушення відповідачем розумних строків та надмірну тривалість досудового розслідування.

Висновок про те, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, наданий у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17.

Також суд першої інстанції не врахував практику Європейського Суду з прав людини, якою передбачено, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Відповідач Харківська обласна прокуратура надала відзив на апеляційну скаргу, де зазначила, що її доводи є безпідставними, а її вимоги не підлягають до задоволення, тому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа відзив на апеляційну скаргу не надала.

В судовому засіданні представник відповідача Харківської обласної прокуратури прокурор Колівошко С. М. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задовольнити, а рішення суду без змін.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (судову повістку отримав 09 жовтня 2025 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення R85), у судове засідання не з`явився; заяв чи клопотань не надав.

Третя особа процесуальний керівник прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Я. В., у судове засідання не з`явилася.

За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава, перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001224 від 03 грудня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України за заявою ОСОБА_1

23 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Генеральної прокуратури України із заявою про кримінальне правопорушення, вчинене слідчим прокуратури Харківської області Корбань В. В. і процесуальним прокурором Сорокою Н. К., в якому просив внести до ЄРДР і почати досудове розслідування вчиненого слідчим прокуратури Харківської області Корбань В. В. і процесуальним прокурором Сорокою Н. К. по ст. 364, 365, 366, 367, 382 КК України.

12 квітня 2018 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/53516/17-к зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення на підставі заяви ОСОБА_1

22 жовтня 2020 року слідчим першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань м. Полтави Папу В. В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001224.

01 березня 2021 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави у справі № 554/10895/2020 скасовано постанову від 22 грудня 2020 року слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідування м. Полтави Папу В. В. про закриття кримінального провадження № 0001224.

02 червня 2021 року слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харків) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава Дерев`яшкіним В. В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001224.

30 серпня 2021 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова у справі № 642/5301/21 скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харків) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава, Дерев`яшкіна В. В. про закриття кримінального провадження № 0001224.

17 січня 2022 року слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харків) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава, Шевченко А. В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001224.

27 липня 2023 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова у справі № 642/5301/21 зобов`язано уповноважену особу у строк до 10 серпня 2023 року надати матеріали закритого кримінального провадження № 0001224.

10 серпня 2023 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова у справі № 642/5301/21 скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харків) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава Шевченка А. В. від 17 січня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0001224.

Згідно акта судово-медичного дослідження № 4236-02/10, проведеного у період з 03 вересня 2010 року по 04 жовтня 2010 року, укушена рана на тулубі ОСОБА_1 утворилася внаслідок дії тупих твердих предметів, з обмеженою пошкоджуючою поверхнею, якою могли бути зуби, а крововиливи на тулубі і лівій руці та синці на лівій руці утворилися від дії тупих твердих предметів, можливо в строк і при обставинах, вказаних ОСОБА_1 (02 вересня 2010 року біля 16:00 год за місцем проживання ОСОБА_3 вкусила за живіт, потім невідомий парубок вдарив кулаком в груди і в живіт ногою) і по степені тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування; на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями Харківської обласної прокуратури, а сам факт задоволення скарг позивача слідчими суддями беззаперечно не свідчить про спричинення йому моральної шкоди, а свідчить про здійснення судового контролю. Також не надав належних і достатніх доказів порушення його прав тривалим проведенням досудового розслідування. Медична документація, що надана позивачем, не свідчить про факт спричинення йому моральної шкоди і про те, що оскаржувані дії чи бездіяльність Харківської обласної прокуратури призвели до погіршення стану його здоров`я.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 постанови).

Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини 1, 2, 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина 1). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина 2).

Отже, шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що містяться у статтях 1173, 1174 ЦК України.

Стаття 1173 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За правилами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Однією із обов`язкових умов настання деліктної відповідальності є наявність причинного зв`язку між протиправним діянням (бездіяльністю) заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому.

Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 761/4079/20 (провадження № 61-1552св24).

Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень являє собою зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Таким чином під час оцінки доводів про надмірну тривалість досудового розслідування суд повинен встановити, чи мала місце бездіяльність або затримка, що виходить за межі розумного строку у розумінні статті 6 Конвенції, та чи була вона спричинена неналежною організацією або недбалістю органів досудового розслідування.

Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за статтями 1173, 1174 або 1176 ЦК України.

За правилами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Для цього, позивач звертаючись до суду із позовом, згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, та з урахуванням вимог статті 175 ЦПК України (пункти 4, 5 частини 3), у поданій заяві має зазначити зміст заявлених вимог: спосіб захисту прав, передбачений законом; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

За правилами статтей 12 та 81 ЦПК України позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та подати докази. Доказування не ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України), допустимими що свідчать про обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, що одержані із дотриманням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України); достовірними на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України); достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги про відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю відповідача Харківської обласної прокуратури та третьої особи процесуального керівника прокурора Харківської обласної прокуратури Старченко Я. В. під час досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за його заявою.

При цьому судом першої інстанції не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001224 та завданням позивачу моральної шкоди, а встановлено виконання органами досудового розслідування ухвал слідчих суддів, у тому числі щодо скасування постанов про закриття провадження, внесення відомостей до ЄРДР, а також щодо забезпечення процесуальних прав заявника, що свідчить про вчинення відповідачем і третьою особою необхідних заходів для належного розслідування, реагуючи на судові рішення та звернення заявника, що виключає ознаки бездіяльності або недбалості з їхнього боку.

Таким чином, сам по собі тривалий строк досудового розслідування, що обумовлений процесуальними особливостями, складністю справи та необхідністю виконання численних судових рішень, не свідчить про протиправну бездіяльність та про підставу для покладення на державу відповідальності за завдання моральної шкоди.

Сам по собі факт тривалості розслідування не є доказом протиправної бездіяльності слідчих та не може бути підставою для стягнення моральної шкоди.

Доказами завдання моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку могли б бути висновки спеціалістів, експертів тощо, які безпосередньо підтверджують негативні наслідки для позивача. Надана позивачем медична документація (акт судово-медичного дослідження (обстеження № 4263-00110 від 04 вересня 2010 року, виписка із медичної картки стаціонарного хворого № 1817 від 20 вересня 2017 року, висновок № 228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на професійній основі від 01 листопада 2024 року) не підтверджує настання негативних наслідків для нього та спричинення йому моральної шкоди саме оскаржуваними діями і бездіяльністю Харківської обласної прокуратури, та погіршення стану його здоров`я у зв`язку з цим.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування та на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями Харківської обласної прокуратури.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги у помилковості і суперечливості висновків суду першої інстанції правовій позиції по такій категорії справ, викладеній у постановах Верховного Суду, оскільки фактичні обставини у наведених в апеляційній скарзі позивачем справах відрізняються від тих обставин, що встановлені у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу і не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції, оскільки вони є суб`єктивним відображенням обставин, викладених на власний розсуд і з наданням особистих коментарів цих обставин, що спростовано викладеним у даній постанові.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з`ясував у достатньому обсязі характер спірних правовідносин та визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, а тому прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не знайшли свого підтвердження і спростовані наведеним, а тому не впливають на висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М. В. Матківська

Судді: Ю. Б. Войтко

І. В. Міхасішин

Повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2025 року