Романівський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я
5 листопада 2025 року селище Романів
Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Кірічука М.М., з участю секретаря судового засідання Грінчук-Степанюк З.А., позивача ОСОБА_1 , представника Романівської селищної ради Житомирської області Данилевич В.І., розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Романівська селищна рада Житомирської області, -
В С Т А Н О В И В :
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню цієї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її життям, побутом, не підтримує матеріально.
Водночас позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на неповнолітню дитину в розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дитиною повноліття.
2 травня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов безпідставний та необґрунтований. ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що вона ніколи не відмовлялась від спілкування з сином ОСОБА_4 , не втрачала інтересу до дитини, не знімала з себе відповідальності та батьківських обов`язків щодо дитини, має безпосередню зацікавленість у всебічній підтримці свого сина та наданні матеріальної допомоги. Водночас позивачем чиняться перешкоди щодо виконання відповідачем її батьківських обов`язків. Починаючи з 2019 року позивач почав створювати перешкоди для спілкування позивача з дітьми, в тому числі і з сином ОСОБА_4 , не повідомляв про їх місце знаходження. Про те, що син ОСОБА_4 проживає в с. Вільха їй стало відомо з матеріалів цивільної справи, до цього відповідачем вживались заходи до пошуку своїх дітей, але вони виявились безрезультатними.
9 вересня 2025 року від позивача надійшли заперечення на відзив, в яких зазначено, що їх спільні діти з відповідачем на даний час проживають разом з ним та повністю перебувають на його утриманні. Водночас відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків.
24 вересня 2025 року від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що остання була необізнана щодо фактичного місця проживання її дитини ОСОБА_3 , що стало наслідком штучно створених перешкод позивачем. ОСОБА_2 вживала заходів щодо розшуку сина ОСОБА_4 .
В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити з підстав зазначених в ньому.
Представник Романівської селищної ради Житомирської області щодо задоволення позову не заперечила.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, заявивши клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Неповнолітній син ОСОБА_3 пояснив, що він протягом тривалого часу не спілкується зі своєю матір`ю, вона на зв`язок з ним не виходить, не вітає зі святами, коли останній раз з нею зустрічався не пам`ятає, він звернувся з проханням до свого батька щодо позбавлення батьківських прав своєї матері.
Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 дали показання про те, що знають позивача та його сина з 2022 року, відповідача за місцем проживання останніх ніколи не бачили.
Судом встановлено, що відповідач є матір`ю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними свідоцтвом про його народження.
Відповідно до довідки старости Вільшанського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирської області №143 від 22 травня 2025 року ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 зареєстровані як внутрішньопереміщені особи за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач реєстрацію в с. Вільха як внутрішньо переміщена особа не проходила та за адресою АДРЕСА_1 не з`являлась.
Висновком органу опіки та піклування визнано доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).
Відповідно до статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про її ухилення від виховання дітей, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Даних про обставини, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дітей або що на орган опіки та піклування покладався обов`язок здійснювати контроль за виконанням ним батьківських обов`язків, про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, матеріали справи не містять. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
При цьому, позивачем не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.
Озвучена в судовому засіданні думка неповнолітнього ОСОБА_3 щодо позбавлення відповідача батьківських прав не може бути єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки вона може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким дитина через вік неспроможна надавати об`єктивну оцінку, та не завжди відповідає інтересам самої дитини.
Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий висновок є передчасним, таким, що суперечить на даний час інтересам дитини і засадам справедливості, та не містить достатнього обґрунтування наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно своєї дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Посилання на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги, не є підставою для позбавлення матері дитини батьківських прав та не може у повній мірі свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України) і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків.
Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню.
Відмовляючи у вимозі щодо позбавлення батьківських прав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні інших похідних позовних вимог, а саме стягнення аліментів на утримання дитини.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10-13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Романівська селищна рада Житомирської області, відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.М. Кірічук