ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 761/25624/20

провадження № 61-6166св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня

2024 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 квартиру, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частини квартири, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 на транспортні засоби: автомобіль марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN № НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 2346/2017/322186

від 07 лютого 2017 року, та автомобіль марки «Mazda 6», 2008 року випуску,

VIN № НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року;

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску,

VIN № НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року;

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску,

VIN № НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 2346/2017/322186 від 07 лютого 2017 року;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 на грошові кошти у розмірі 48 600 доларів США, що становить 24 300 доларів США, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює

1 329 083,64 грн та на грошові кошти у розмірі 138 000 грн;

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини грошових коштів у розмірі 48 600 доларів США, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює 996 812,73грн та на грошові кошти у розмірі 138 000 грн, що становить 103 500 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 100 312,73 грн, що становить 3/4 частини від 48 600 доларів США та грошові кошти у розмірі 103 500 грн, що становить 3/4 частини від 138 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 18 січня 2013 року сторони уклали шлюб, який 12 жовтня 2017 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі

№ 753/16140/17 був розірваний.

За час шлюбу, сторони набули майно: квартиру АДРЕСА_2 ; транспортні засоби: автомобіль MAZDA 6, 2008 року випуску, VIN № НОМЕР_1 та автомобіль МAZDA 6, 2008 року випуску, VIN

№ НОМЕР_2 , готівкові кошти у сумі 48 600 доларів США та у сумі

138 000 грн.

Оскільки між сторонами не досягнута домовленість щодо поділу майна подружжя у позасудовому порядку та не існує інших юридичних фактів щодо позасудового розподілу майна сторін, позивач, з урахуванням наведеного, просила суд визнати спільним майном подружжя та здійснити поділ такого майна.

Зазначала, що відповідач не виконує рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року про стягнення аліментів, а тому наявні підстави для відступлення від засад рівності та розмір частки позивача повинен складати 3/4.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 19 грудня 2023 року під головуванням судді Фролової І. В. позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 квартиру, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Визнав у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Визнав у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 транспортні засоби: автомобіль марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN № НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, який укладений в ТСЦ № 2346/2017/322186

07 лютого 2017 року та автомобіль марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN

№ НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, який укладений у ТСЦ № 1441/2017/509183 21 червня 2017 року.

Визнав, у порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску,

VIN № НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, який укладений у ТСЦ № 1441/2017/509183 21 червня 2017 року.

Визнав, у порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску,

VIN НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, який укладений у ТСЦ № 2346/2017/322186 07 лютого 2017 року.

Визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 48 600 доларів США, що становить

24 300 доларів США, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює

1 329 083,64 грн та грошові кошти у розмірі 138 000 грн.

Визнав, у порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів у розмірі 48 600 доларів США, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює 664 541,82 грн та на грошові кошти у розмірі 138 000 грн, що становить 69 000 грн.

Визнав, у порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини грошових коштів у розмірі 48 600 доларів США, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом НБУ дорівнює 664 541,82 грн та на грошові кошти у розмірі 138 000 грн, що становить 69 000 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі

664 541,82 грн, що становить 1/2 частини від 48 600 доларів США та грошові кошти у розмірі 69 000 грн, що становить 1/2 частини від 138 000 грн.

Вирішив питання про стягнення судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд вважав позовні вимоги обґрунтованими, а обставини набуття під час спільного ведення господарства спільного майна та грошових коштів доведеними.

Вказував, що відповідач разом з відзивом не надав доказів укладення договору дарування квартири на АДРЕСА_3 , а тому факт перебування цієї квартири в особистій власності відповідача є недоведеним.

Транспортні засоби, а саме автомобілі «Mazda 6», 2008 року випуску були придбані відповідачем під час шлюбу, а, відтак, є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу. Оскільки транспортний засіб «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN

№ НОМЕР_1 , 14 червня 2017 року (під час перебування сторін в шлюбі) був перереєстрований на нового власника, ОСОБА_3 за договором, укладеним у ТСЦ (Центр 2346), ДКП ТСЦ 2346/2017/498019 слід визнати в порядку поділу майна за ОСОБА_2 право власності на цей транспортний засіб марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN № НОМЕР_1 .

Станом на дату розірвання шлюбу у спільній власності подружжя (спільними зусиллями було заощаджено) перебувало 48 600 доларів США та 138 000 грн, які не були розділені між позивачем та відповідачем у рівних частках, тому вони підлягають поділу.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відступу від рівності часток подружжя під час поділу спільного сумісного майна, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просила суд відступити від засад рівності та встановити розмір частки позивача у розмірі 3/4, оскільки відповідач ухиляється від виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року у справі

№ 753/23827/18 в частині стягнення аліментів. Суд не погодився з вказаним, оскільки доказів на підтвердження наведеного позивач не надала.

Київський апеляційний суд постановою від 10 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року скасував та ухвалив нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнив частково.

Визнав в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, який укладений у ТСЦ № 1441/2017/509183 21 червня 2017 року.

Визнав в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, який укладений у ТСЦ № 1441/2017/509183 21 червня

2017 року.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 24 300 доларів США, що станом

на 17 серпня 2020 року за курсом Національного банку України становило

664 541,82 грн та 69 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи оскаржену постанову суд апеляційної інстанції вважав, що на момент розгляду та вирішення справи в розпорядженні суду першої інстанції були достатні, належні та допустимі докази належності спірної квартири на праві особистої приватної власності відповідачу, які повністю підтверджували набуття ним права власності на неї на підставі договору дарування.

Апеляційний суд також зауважував, що визнаючи в порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачем право власності на транспортний засіб «Mazda 6»,

2008 року випуску, VIN № НОМЕР_1 суд першої інстанції проігнорував той факт, що вказаний автомобіль не є спільним майном подружжя, оскільки відсутній на момент його поділу. Суду було достеменно відомо, що 14 червня 2017 року, тобто під час шлюбу, вказаний автомобіль був проданий відповідачем та перереєстрований на нового власника - ОСОБА_3 на підставі договору, який був укладений у ТСЦ (Центр 2346), ДКП ТСЦ 2346/2017/498019.

З огляду на викладене вважав, що автомобіль «Mazda 6», 2008 року випуску,

VIN № НОМЕР_1 не є спільним сумісним майном подружжя, відсутній на момент поділу, а тому не є його предметом, а відтак не може бути поділений судом взагалі.

Щодо поділу автомобіля «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, який був укладений у ТСЦ № 1441/2017/509183 21 червня 2017 року, апеляційний суд виходив з того, що цей автомобіль був придбаний під час шлюбу та зареєстрований на ім`я відповідача, що в силу презумпції спільності майна подружжя, сформульованої у статті 60 СК України є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу між ними.

Щодо грошових коштів суд апеляційної інстанції зауважував, що 12 жовтня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний.

У декларації за 2017 рік, яку подав ОСОБА_2 та яка розміщена у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, розділі 12 Грошові активи відповідачем зазначено, що станом на 31 грудня 2027 року у нього наявні: готівкові кошти -

48 600 доларів США; готівкові кошти - 138 000 грн, заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі - 228 948 грн.

Врахувавши сплату податку у розмірі 19,5%, апеляційний суд вказав, що відповідач за 2017 рік отримав дохід за місцем роботи у розмірі 184 303,14 грн, що в розрахунку на місяць складає 184 303,14/12=15 358,60 грн, а тому за два з половиною місяці,

з 13 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року відповідач отримав 15 358,595*2,5=

38 396,48 грн, що з урахування курсу долара США до гривні станом на 31 грудня

2017 року (27,75 грн за долар) складало 1 383 долари США (38 396,48/27,75).

Апеляційний суд також врахував, що відповідач у будь-якому разі повинен був витрачати кошти на забезпечення своєї життєдіяльності (проживання, харчування, лікування, обслуговування авто тощо). А тому вважав очевидним той факт, що задекларовані ОСОБА_2 кошти в сумі 48 600 доларів США та 38 000 грн не могли бути заощаджені ним з його підтверджених доходів, отриманих після розірвання шлюбу та до 31 грудня 2017 року.

Жодних доказів того, що задекларовані ним готівкові кошти були заощаджені з джерел, які дають підстави вважати вказані кошти особистим майном відповідача, відповідач суду не надав.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції вважав, що презумпція спільності майна подружжя в даному випадку також не спростована відповідачем, а тому ці кошти є предметом поділу та мають бути поділені шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 їх частини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року в якій просив оскаржену постанову в частині визнання в порядку поділу спільного майна за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину транспортного засобу - «Mazda 6», 2008 року випуску, дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, який був укладений у ТСЦ

№ 1441/2017/509183 21 червня 2017 року скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року в частині стягнення із заявника на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 24 300 доларів США, що станом на 17 серпня 2020 року за курсом Національного банку України становило 664 541,82 грн та 69 000 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову в порядку поділу грошових коштів у розмірі 48 600 доларів США та грошових коштів у розмірі 138 000 грн відмовити.

В іншій частині, де позивачу відмовлено у задоволенні решти позовних вимог, постанову апеляційного суду залишити без змін.

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник вказує, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які викладені у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 та від 18 липня 2018 року у справі № 477/1891/14-ц.

Касаційна скарга містить арґумент про те, що суди залишили поза увагою та не дослідили ту обставину, що відповідач у відзиві на касаційну скаргу надав докази, якими підтверджується та обставина, що спірний автомобіль був придбаний за 245 557 грн, які були особистими дошлюбними коштами відповідача - 140 000 грн, отримані 26 грудня 2014 року за договором купівлі-продажу, у тому числі від продажу авто батька за дорученням у сумі 188 000 грн та з дошлюбних доходів за період з

1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2012 року у сумі 456 826 грн та зберігав у готівці. ОСОБА_1 у поданих нею деклараціях до НАЗК за 2016-2017 роки відобразила, що ці кошти належать заявнику як особисті приватні.

Також заявник зазначає, що суд фактично поділив грошові кошти, які не існують, спірні кошти залишились у іншого з подружжя - ОСОБА_1 .

Спірні грошові кошти заявник вказав у декларації НАЗК за 2017 рік, проте існування таких коштів повністю заперечив у деклараціях за 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки.

Зауважує, що суд не звернув увагу на ту обставину, що поділу підлягає загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, тобто те, яке є реально в наявності у 2023 році.

Доводом касаційної скарги також є те, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах із поділу готівкових коштів після розірвання шлюбу.

Касаційна скарга також містить арґумент про те, що суд не розрахував позовну давність до кожної із позовних вимог, що призвело до ухвалення помилкового рішення. Також суд апеляційної інстанції, на думку заявника, допустив порушення норм процесуального права, яке виявилось у тому, що він відхилив клопотання відповідача про дослідження доказів, перервав дослідження доказів у справі, не дослідив майнові декларації заявника за 2018-2024 роки, банківські виписки та відмовився розглядати його теперішній фінансовий і перейшов до судових дебатів.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому у червні 2024 року відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Яцук В. П. у задоволенні касаційної скарги просила відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Вказує, що суди правильно встановили обставину придбання спірного автомобіля та набуття грошових коштів під час шлюбу, а відповідач презумпцію права спільної сумісної власності щодо цього майна та коштів не спростував, отже висновки суду апеляційної інстанції правильні.

Вирішуючи питання можливості поділу означеного майна суд апеляційної інстанції дослідив зміст відзиву, апеляційної скарги та врахував пояснення заявника.

Зауважує, що відповідач не надав суду жодних доказів, які б стосувались того, що спірні грошові кошти були витрачені, адже жодних видатків та правочинів у тому числі в інтересах сім`ї, вчинено не було. Грошові кошти станом на 31 грудня 2017 року були наявні у відповідача, що було відображено у його декларації.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 13 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Шевченківського районного суду м. Києва.

03 липня 2024 року цивільна справа № 761/25624/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

18 січня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

12 жовтня 2017 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі

№ 753/16140/17 шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.

За час перебування у шлюбі у позивача та відповідача народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03 березня 2020 року Дарницький районний суд м. Києва рішенням у справі

№ 753/23827/18 визначив місце проживання дітей з матір`ю та стягнув з відповідача на корись позивача аліменти на дітей.

06 лютого 2015 року відповідач набув у власність квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна.

Згідно з інформацією, яка розміщена у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, на ім?я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 зареєстровані такі транспортні засоби: «Mazda 6», 2008 року випуску,

VIN № НОМЕР_1 , дата реєстрації - 07 лютого 2017 року, у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеного ТСЦ №2346/2017/322186 від 07 лютого

2017 року; «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN № НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року, у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, № 1441/2017/509183 від 21 червня 2017 року.

З листа ГСЦ МВС від 17 лютого 2021 року № 31/233аз, апеляційний суд встановив, що транспортний засіб «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN № НОМЕР_1 ,

14 червня 2017 року (під час перебування сторін в шлюбі) був перереєстрований на нового власника, ОСОБА_3 за договором, укладеним в ТСЦ (Центр 2346), ДКП ТСЦ 2346/2017/498019.

У декларації за 2015 рік, яка подана відповідачем та міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у розділі 11 Доходи, у тому числі подарунки, зазначено: заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі 173 091 грн; проценти -

32 664 грн (нараховані на кошти, що були розміщені на банківському рахунку у

2013 році); оціночна вартість квартири отриманої суб`єктом декларування у приватну власність 2 615 031 грн; соціальні виплати на дитину - 12 150 грн; соціальні виплати на дитину - 751 грн; проценти (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 1 962 грн.

У розділі 12 Грошові активи зазначено:

кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» -

45 348 USD (кошти, які у 2013 році були розміщені на банківському рахунку були переведені у долари США); кошти, розміщені на банківських рахунках

(ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») - 3 022 грн; кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 5 562 USD; кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 27 962 грн; кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») - 751 грн (декларація за 2015 рік).

У декларації за 2016 рік, яка подана відповідачем та міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у розділі 11 Доходи, у тому числі подарунки, зазначено: заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі 185 594 грн; соціальні виплати на дитину - 12 150 грн; проценти (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 12 010 грн; проценти - 16 810 грн (нараховані на кошти, яку були розміщені на банківському рахунку у

2013 році).

У розділі 12 Грошові активи зазначено: кошти, розміщені на банківських рахунках (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 8 949 USD; готівкові кошти - 39 750 USD; готівкові кошти - 147 880 грн.

У декларації за 2017 рік, яка подана відповідачем та міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у розділі 11 Доходи, у тому числі подарунки, зазначено: заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі 228 948 грн; соціальні виплати на дитину - 6 075 грн; проценти (ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») - 17 211 грн; дохід від відчуження рухомого майна (крім цінних паперів та корпоративних прав) -

252 573 грн;

У розділі 12 Грошові активи зазначено: готівкові кошти - 48 600 USD; готівкові кошти - 138 000 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не спростована.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Вирішуючи спір в частині поділу автомобіля «Mazda 6», 2008 року випуску, VIN

№ НОМЕР_2 , дата реєстрації - 27 червня 2017 року у ТСЦ 2346 згідно з договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ № 1441/2017/509183 21 червня

2017 року, апеляційний суд виходив з того, що вказаний автомобіль придбаний під час шлюбу та зареєстрований на ім`я відповідача, що в силу презумпції спільності майна подружжя, сформульованої у статті 60 СК України є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу між ними.

Заперечуючи проти поділу цього автомобіля відповідач вказував, що він придбаний ним за 245 557 грн. Джерелом коштів для його придбання були: особисті дошлюбні кошти від продажу квартири в сумі 140 000 грн (договір купівлі продажу від 26 грудня 2014 року (а. с.159, том 1) у тому числі від продажу автомобіля батька за дорученням у сумі 188 000 грн (а. с. 163-165, том 1) та з дошлюбних доходів за період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2012 року у сумі 456 826 грн.

Надавши оцінку наведеним доказам у сукупності суд апеляційної інстанції вказував, що матеріали справи не містять доказів стосовно того, що отримані відповідачем кошти в сумі 140 000 грн у 2014 році та заощадження з дошлюбних доходів за період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2012 року у сумі 456 826 грн були використані на придбання автомобіля у 2017 році, тобто, через три роки.

Також позивач не надав суду доказів надання йому особисто коштів його батьком для придбання спірного автомобіля.

Відтак суд апеляційної інстанції вважав, що презумпція спільності майна подружжя в даному випадку не спростована відповідачем, а тому вказаний автомобіль є предметом поділу.

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду у цій частині, а тому відхиляє аналогічні за змістом арґументи касаційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Щодо поділу грошових коштів колегія суддів доходить таких висновків.

Суд апеляційної інстанції встановив та з матеріалів справи відомо, що 12 жовтня

2017 року Дарницький районний суд м. Києва рішенням у справі № 753/16140/17 шлюб між позивачем та відповідачем розірвав.

У декларації за 2017 рік, яка була подана відповідачем та міститься у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, розділі 12 Грошові активи відповідачем зазначено, що станом на 31 грудня 2027 року у нього наявні: готівкові кошти - 48 600 USD; готівкові кошти - 138 000 грн, заробітна плата отримана за основним місцем роботи у розмірі 228 948 грн.

Згідно зі статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) особи, зазначені у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до пункту восьмого статті 46 Закону у декларації зазначаються відомості про наявні грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, а також активи у дорогоцінних (банківських) металах. Відомості щодо грошових активів включають дані про вид, розмір та валюту активу, а також найменування та код Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України установи, в якій відкриті відповідні рахунки або до якої зроблені відповідні внески.

Відповідно до вимог Закону та роз`яснень щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених рішенням Національного агентства питань запобігання корупції

від 11 серпня 2016 року № З, декларуванню підлягають в тому числі готівкові кошти станом на 31 грудня звітного року.

Надавши оцінку відомостям, які сказав суб`єкт декларування - відповідач у справі, суд апеляційної інстанції здійснив розрахунок, відповідно до якого, з урахуванням сплати податку у розмірі 19,5 %, відповідач за 2017 рік отримав дохід за місцем роботи у розмірі 184 303,14 грн, що в розрахунку на місяць складає 184 303,14/12= 15 358,60 грн, а тому за два з половиною місяці, з 13 жовтня 2017 року по 31 грудня 2027 року відповідач отримав 15 358,595*2,5=38 396,48 грн, що з урахування курсу долара США до гривні станом на 31 грудня 2017 року (27,75 грн за долар) складало

1 383 долари США (38 396,48/27,75). При цьому, апеляційний суд врахував, що заявник у будь-якому разі повинен був витрачати кошти на забезпечення своєї життєдіяльності.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку та вважав, що очевидним є той факт, що задекларовані ОСОБА_2 кошти в сумі -

48 600 доларів США та 138 000 грн не могли бути заощаджені ним з його підтверджених доходів, отриманих після розірвання шлюбу та до 31 грудня

2017 року. Вказав, що жодних доказів стосовно того, що задекларовані ним готівкові кошти, були заощаджені з джерел, які дають підстави вважати вказані кошти особистим майном відповідача, суду не подав.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя у цьому випадку також, а тому ці кошти є предметом поділу та мають бути поділені шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 їх частини.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції у цій частині, а також відхиляє арґументи касаційної скарги про відсутність підстав для поділу таких сум у зв`язку із їх відсутністю, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та висновками апеляційного суду, який правильно виходив з того, що поділу підлягає майно, яке подружжя набуло на час припинення ведення спільного господарства.

Арґумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які викладені у постановах

від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 та від 18 липня 2018 року у справі

№ 477/1891/14-ц колегія суддів відхиляє, адже висновки, зроблені касаційним судом у наведених заявником справах за фактичних обставин, які відмінні від фактичних обставин цієї справи та висновкам суду апеляційної інстанції не суперечать.

Довід касаційної скарги про те, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах із поділу готівкових коштів після розірвання шлюбу колегія суддів відхиляє, адже Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 вже викладав правовий висновок за схожих фактичних обставин у справі.

Арґумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

З матеріалів справи відомо, що шлюб між сторонами був розірваний 12 жовтня

2017 року, з позовом ОСОБА_1 звернулася до суду 18 серпня 2020 року. Зі змісту позовної заяви відомо, що на адресу відповідача 17 серпня 2020 року був надісланий адвокатський запит щодо документів, які б підтверджували право власності на майно, набуте подружжям в період шлюбу. Відповідь на запит сторона позивача не отримала.

Відповідно до положень статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах

від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18),

від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19),

від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19),

від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19),

від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19),

від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21 (провадження № 61-13181св23),

від 29 квітня 2024 року у справі № 522/3192/21 (провадження № 61-8094св23),

від 02 серпня 2024 року у справі № 289/2115/21 (провадження № 61-15879св23).

Якщо один з колишнього подружжя не користується майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання, це не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду

від 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц, від 26 січня 2023 року у справі

№ 296/1550/20 та від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21).

Довід касаційної скарги про те, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, яке виявилось у тому, що він, відхилив клопотання відповідача про дослідження доказів, перервав дослідження доказів у справі, не дослідив майнові декларації заявника за 2018-2024 роки, банківські виписки та відмовився розглядати його теперішній фінансовий стан і перейшов до судових дебатів колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи відомо, що апеляційний суд забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах цивільного процесуального закону.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров