Дата документу 22.10.2025 Справа № 314/2904/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2904/24 Головуючий у 1-й інстанції: Кононенко І.О.
Провадження № 22-ц/807/1484/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Олександрівська сільська військова адміністрація Мелітопольського району Запорізької області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка», про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Козиряцької І.М. звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . За життя 17.12.2021 року останній склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольского районного нотаріального округу Запорізької області Коверзнєвим С.В., згідно якого заповідав належну йому на праві приватної власності земельну ділянку загальною площею 11,3800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Олександрівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області з кадастровим номером :01:005:0077 позивачу.

Влітку 2024 року позивач дізнався від приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М., що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і після його смерті заведена спадкова справа за заявою його дружини ОСОБА_1 .

Позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. щоб прийняти спадщину, проте 04.06.2024 року позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначено, що так як адреси реєстрації спадкодавця та спадкоємця різні, тому йому необхідно звернутись до суду із заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд визначити йому додатковий строк в два місяці для подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Олександрівська сільська військова адміністрація Мелітопольського району Запорізької області, Товариство з обмеженою відповідальність «Олександрівка», про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме строк в два місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення визначив початок строку на його оскарження не з дня складання повного тексту, а з дня його проголошення, що є порушенням процесуального законодавства України.

Вказує, що 12.04.2017 року за своє життя ОСОБА_3 уклав з ТОВ «Олександрівка» в особі директора ОСОБА_4 договір б/н оренди земельної ділянки загальною площею 11,3800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Олександрівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області. Позивач є сином директора ТОВ «Олександрівка» та одного із співвласників ТОВ «Олександрівка» ОСОБА_4 , зареєстрований за однією адресою з батьком.

Позивач залучив до участі у цій справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Олександрівка», яке взагалі не має будь-якого відношення до предмету спору.

Зауважує, що після смерті ОСОБА_3 , вона приблизно у січні 2023 року зв`язалася засобами телефонного зв`язку з батьком позивача ОСОБА_4 та самим позивачем та повідомила їх про смерть ОСОБА_3 . Отже, з січня 2023 року позивач та його батько були обізнані про смерть ОСОБА_3 . Під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_4 та представник позивача підтвердили ці обставини.

Вважає, що доводи позивача щодо поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини не є такими, які б свідчили про об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для спадкодавця щодо подання у передбачений законом строк заяви про прийняття спадщини.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, а також те, що позивач не є спадкоємцем за законом, та дійшов висновку, що необізнаність позивача про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.12.2021 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Коверзнєвим С.В., що зареєстрований в реєстрі за №1887, згідно якого заповідав належну йому на праві приватної власності земельну ділянку загальною площею 11,3800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Олександрівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області з кадастровим номером :01:005:0077 позивачу ОСОБА_2 (а.с. 15).

Право власності на земельну ділянку спадкодавця підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 710364, виданим Приазовською районною державною адміністрацією Запорізької області 11.10.2007 року, зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 66 (а.с. 16-17).

Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18.12.2023 року відкрилась спадкова справа за заявою його дружини ОСОБА_1 від 18.12.2023 року, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 251/2023 (а.с. 32-62).

Після повідомлення нотаріуса позивач 09.01.2024 року звернувся до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 46).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №522/02-3 від 04.06.2024 ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 відмовлено у зв`язку з тим, що не встановлено факт прийняття спадщини у встановлений законом строк та порядок (а.с. 62).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 494/498/16-ц зроблено висновок, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд зобов`язаний дослідити поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 332/1434/15-ц зазначено, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування зазначав про те, що йому не було відомо про смерть заповідача та про факт існування заповіту, складеного на його ім`я померлим ОСОБА_3 , а про його наявність він дізнався лише коли його про це повідомила нотаріус. Позивач вважав, що відсутність відомостей про заповіт, складений на його ім`я померлим ОСОБА_3 є достатніми, обґрунтованими та поважними причинами пропуску ним строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що у позивача були об`єктивні перешкоди для подання у передбачений законом строк заяви про прийняття спадщини, оскільки він не був обізнаний про складання заповіту на його користь, не є родичем спадкодавця, тобто не є спадкоємцем І черги, тому не мав змоги вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 з поважних причин.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховним Судом України від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17.

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №405/7058/19, від 25 березня 2020 року у справі №642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі №761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі №315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14- 50цс24, вказала про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс 17, та виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права, втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування: незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини, тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Ураховуючи те, що позивач не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не є спадкоємцем за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом померлого ОСОБА_3 , і те, що про наявність заповіту, складеного на його користь, він дізнався після спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , тому є підстави вважати, що позивач з поважних причин пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Твердження скаржника про те, що позивачу було відомо про наявність складеного на його ім`я заповіту спадкодавцем ОСОБА_3 , а також те, що позивач був обізнаний про смерть спадкодавця, оскільки ОСОБА_1 приблизно у січні 2023 року зв`язалася засобами телефонного зв`язку з батьком позивача ОСОБА_4 та самим позивачем та повідомила їх про смерть ОСОБА_3 , не знайшли свого підтвердження. Так, з технічного запису судового процесу суду першої інстанції не вбачається, що ОСОБА_4 та представник позивача визнавали ці обставини, як зазначає ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що зазначені позивачем обставини та причини пропуску ним строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 є поважними, доведені належними та допустимими доказами, вказують на об`єктивні перешкоди для подання заяви про прийняття ним спадщини за заповітом у встановлений законом строк.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Наявність зазначених позивачем обставин неможливості своєчасно реалізувати право на прийняття спадщини, свідчать про об`єктивні, поважні причини, пов`язані з істотними труднощами на вчинення дій щодо вчасного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення визначив початок строку на його оскарження не з дня складання повного тексту, а з дня його проголошення, що позивач залучив до участі у цій справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Олександрівка», на правильність висновків суду по суті спору не впливають. Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко