Справа № 452/3220/23
Провадження № 2/455/118/2025
УХВАЛА

Іменем України

31 жовтня 2025 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кушніра А.В.,

секретар судового засідання Борковська Н.М.,

з участю представника позивача адвоката Дашинич О.Б.,

представника відповідача Бобер А.М.,

представника третьої особи Хилинського І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом Релігійної організації «Релігійна громада Української Греко-Католицької церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Самбір Львівської області» до Львівської обласної державної адміністрації, третя особа - Релігійна організація « Релігійна громада Львівської єпархії (православної церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у м. Самбір Самбірського району Львівської області», про визнання незаконним і скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В:

07.08.2023 представник релігійної організації « Релігійна громада Української Греко-Католицької церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Самбір Львівської області - о. Б. Добрянський звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати Розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 22.06.1994 № 596 в частині «...передати у власність безоплатно культові будівлі та майно, що в них знаходиться вказаним релігійним громадам: Державній адміністрації у Самбірському районі і м. Самборі(п.2.4): Української Православної Церкви (УПЦ)- каплицю Успенія Пр. Богородиці в м. Самборі, що знаходиться на міському цвинтарі, враховуючи відсутність інших претендентів на неї».

Розпорядженням в.о. голови Самбірського міськрайонного суду Львівської області І.С. Казан від 29.03.2024 справу передано до Старосамбірського районного суду Львівської області.

09.04.2024 справа надійшла до Старосамбірського районного суду Львівської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2024 року справа передана для розгляду судді Кушніру А.В.

Ухвалою судді від 24.04.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 07.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні поставлено на обговорення питання чи підлягає дана справа розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача адвокат Дашинич О.Б. в судовому засіданні пояснила, що згідно Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України. Отже законодавством чітко визначено юрисдикційність розгляду відповідних категорій справ в порядку передбаченому ЦПК України, що також відповідає позиції Верховного Суду у справі №813/1262/18.

Представник відповідача Бобер А.М. в судовому засіданні пояснив, що сторонами у даному спорі є юридичні особи, а тому справа повинна розглядатися господарським судом.

Представник третьої особи Хилинський І.Є. в судовому засіданні підтримав думку представника відповідача про те, що справу слід розглядати господарським судом.

Заслухавши думку учасників справи, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити з таких підстав.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства -цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, в порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Правовідносини, пов`язані з діяльністю релігійних організацій, регулюються Законом України № 987-ХІІ «Про свободу совісті та релігійні організації», прийнятим 23 квітня 1991 року, що набув чинності 06 червня 1991 року.

Статтею 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.

Згідно ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції чинній на момент пред`явлення даного позову) рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалою від 05.09.2023 року у справі № 907/315/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду передав дану справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Як слідує зі змісту зазначеної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

«…Як убачається із матеріалів справи, предметом позовних вимог є оскарження розпорядженням голови Закарпатської ОДА від 14.02.2019 № 83 "Про повернення культової будівлі у власність релігійної організації" культову будівлю площею 517 кв. м за адресою: вул. Капітульна, № 11, м Ужгород, яким її вирішено повернути у власність Управління єпархії.

Вказане розпорядження прийняте на підставі статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації". Судами попередніх інстанцій також враховувалися приписи зазначеної статті під час розгляду позовних вимог у справі № 907/315/19.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Під час розгляду справи у суді касаційної інстанції колегією суддів встановлено, що постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 826/12479/18 закрито провадження у справі на підставі статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", якою врегульовано режим майна - культових будівель і речей, які є власністю держави, громадських організацій або громадян, та визначені підстави, за яких релігійні організації можуть набути речових прав на них та визначено механізм захисту порушених, не визнаних, оспорюваних прав релігійних організацій, рішеннями державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном, які можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України. Таким чином, суд касаційної інстанції виснував, що законодавством чітко визначена юрисдикція спорів, пов`язаних із застосуванням статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Отже, наявний висновок щодо застосування статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та особливостей розгляду судами спорів на підставі цього Закону, які, на думку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, мають розглядатися в порядку цивільного судочинства.

ВУ той же час у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 зауважено, що: правовідносини, пов`язані з діяльністю релігійних організацій, регулюються Законом № 987-ХІІ, який був прийнятий 23 квітня 1991 року та набув чинності 06 червня 1991 року (Закон).

Положеннями статті 14 вказаного Закону було визначено, що перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством Української РСР. Зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень).

Відповідно до статті 15 Закону № 987-ХІІ в редакції від 23 квітня 1991 року рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством Української РСР.

Згідно зі статтею 16 Закону № 987-ХІІ в редакції від 23 квітня 1991 року реєстрація статутів (положень) новоутворених після реорганізації релігійних організацій здійснюється в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

На момент прийняття цього Закону не існувало господарських чи арбітражних судів, не було прийнято ГПК.

Натомість на час прийняття Закону № 987-ХІІ ЦПК містив главу 31-А, в порядку якої розглядались спори громадян і юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності в адміністративних правовідносинах.

Так, відповідно до статті 248-1 ЦПК (в редакції 1963 року) громадянин має право звернутися в суд із скаргою, якщо вважає, що діями службової особи ущемлено його права. У суд може бути оскаржено дії, одноособово здійснені службовими особами від свого імені або від імені органу, який вони представляють.

Отже, на час прийняття Закону існувало інше процесуальне законодавство, якому положення Закону № 987-ХІІ в редакції 1991 року кореспондували.

У подальшому Верховною Радою України було прийнято ГПК, який згодом, зазнавши змін, був викладений у редакції від 16 серпня 2020 року.

Відповідними нормами цього процесуального закону було визначено юрисдикцію спорів між юридичною особою та її учасником (засновником, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

У той же час відповідні зміни до Закону № 987-ХІІ внесені не були.

Звертає на себе увагу, що ГПК є спеціальним нормативним актом, до предмета регулювання якого входить, у тому числі, визначення юрисдикції та підсудності судових спорів.

Водночас визначення юрисдикції і підсудності спорів не є і не може бути предметом регулювання Закону № 987-ХІІ.

А тому положення Закону № 987-ХІІ є застарілими та не відповідають чинному процесуальному законодавству".

З наведеного слідує, що Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу, в якій необхідним було застосовувати приписи Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та, зокрема, статті 14 цього Закону, вказала на те, що норми цього Закону не можуть встановлювати особливості юрисдикції і підсудності спорів. Переглядаючи справу № 910/10011/19, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що попри приписи статті 14 вказаного Закону про те, що прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством, спір має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що як приписи статті 14, так і статті 17 вказаного Закону фактично аналогічним чином регулюють питання про визначення юрисдикції спорів щодо спірних питань і вказують на необхідність розгляду спорів у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. З наведеного слідує, що висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у справі № 910/10011/19, мав би аналогічним чином бути застосований і щодо правовідносин щодо застосування статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації". У зв`язку із цим, оскільки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 826/12479/18 зазначено про необхідність дотримання приписів Закону і перегляду спорів, в яких предметом оскарження є рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном в порядку цивільного судочинства, колегія суддів вважає за необхідне відступити від такого висновку…».

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 справу № 907/315/19 повернуто Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду.

У даній ухвалі зазначено наступне:

«…27. При цьому Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в пункті 61 дійшов висновку, що, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, цей спір не є публічно-правовим, випливає з приватноправових відносин і має вирішуватися місцевим господарським судом за правилами ГПК України.

28. Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.07.2022 у справі № 826/12479/18 не формулював висновку щодо перегляду спорів, в яких предметом оскарження є рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном, в порядку цивільного судочинства.

29. Натомість Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду з огляду на зміст спірних правовідносин сформулював висновок, відповідно до якого спір має вирішуватися місцевим господарським судом за правилами ГПК України.

30. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що посилання Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду на положення статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» необхідно оцінювати в сукупності з вказаними вище мотивами та висновками, викладеними в постанові від 21.07.2022 у справі № 826/12479/18.

31. Отже, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.07.2022 у справі № 826/12479/18 відсутній висновок, від якого вважає за необхідне відступити Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

32. Визначаючи юрисдикцію спору у справі № 910/10011/19, правовідносини в якому врегульовані, зокрема, Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.04.2021 наголосила, що юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин (пункт 49). З огляду на зміст та характер правовідносин у зазначеній справі, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір у справі № 910/10011/19 має розглядатись у порядку господарського судочинства (пункт 73).».

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, у даному випадку фактично існує спір між юридичними особами - релігійними організаціями, а також державою в особі уповноважених органів, щодо права власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із частиною другою статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 6 частини 1 статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема , справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (право на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи в спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Наведені вище обставини в сукупності з аналізом норм права свідчать, що вказаний спір має розглядатись в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі.

Згідно з ч.1 ст.256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи викладене, а також з огляду на підстави та предмет заявленого позову, та те, що імперативними нормами ч. 1ст. 255 ЦПК України передбачено обов`язок суду закрити провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з метою відновлення законності розгляду даного спору судом належної юрисдикції, суд вважає, що провадження у даній справі слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, роз`яснивши позивачу, що її розгляд віднесено до юрисдикції господарського суду.

Також слід зазначити, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі за клопотанням особи, яка його сплатила.

Керуючись ст.19, 255, 258-260 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі за позовом Релігійної організації «Релігійна громада Української Греко-Католицької церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Самбір Львівської області» до Львівської обласної державної адміністрації, третя особа - Релігійна організація « Релігійна громада Львівської єпархії (православної церкви України) парафії Успіння Пресвятої Богородиці у м. Самбір Самбірського району Львівської області», про визнання незаконним і скасування розпорядження закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду до Львівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені удень її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 04.11.2025.

Суддя А.В.Кушнір