ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 601/1945/23

Провадження № 22-ц/820/2261/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю представника позивачки Губара А. Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЮШЕНЕЯ» на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року (суддя Ковтунович О. В., повне судове рішення складено 27 лютого 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЮШЕНЕЯ» про визнання недійсним акту приймання-передачі майна до статутного капіталу юридичної особи, зобов`язання повернення земельної ділянки у спільну сумісну власність.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, суд

у с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом зазначала, що з 24 грудня 1999 року по 25 травня 2022 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 10 березня 2017 року за спільні кошти сімейного бюджету за договором купівлі-продажу набули у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496, що знаходиться на території Онишковецької сільської ради Шумського (Кременецького) району Тернопільської області, та нежиле приміщення господарської будівлі-піднавісу загальною площею 294,99 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та споруджене на земельній ділянці кадастровий номер :01:001:0496. Право власності на об`єкти нерухомого майно зареєстровано за відповідачем.

У травні 2017 року відповідач без її згоди розпорядився спільним майном - земельною ділянкою площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496 шляхом внесення її до статутного капіталу господарського товариства.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26 травня 2017 року за ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496, яка знаходиться на території Онишковецької сільської ради Шумського (Кременецького) району Тернопільської області. Реєстрація права власності проведена на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «ДЮШЕНЕЯ», укладеного та підписаного 19 травня 2017 року.

ОСОБА_1 належить 50% частки у статутному капіталі ТОВ «ДЮШЕНЕЯ», вартість якої складає 25000000 грн. Товариство в особі вищого органу управління було обізнано про неправомірність набуття ним права власності на земельну ділянку (порушення права спільної сумісної власності подружжя). Тому ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» зобов`язано повернути земельну ділянку у спільну сумісну власність сторін, відновивши її стан, який існував до порушення прав.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 17 лютого 2022 року за відповідачем було зареєстровано право власності на нежиле приміщення господарської будівлі-піднавісу загальною площею 294,99 кв. м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 258), яке розташоване на земельній ділянці площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496.

Однак відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30 червня 2023 року запис про право власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна, на який поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя, відсутній.

Вважає, що відповідач без її згоди знищив об`єкт права спільної сумісної власності (приміщення господарської будівлі-піднавісу), розпорядившись таким чином спірним майном на власний розсуд, а відтак зобов`язаний відшкодувати завдану майнову шкоду в розмірі ринкової вартості об`єкта нерухомого майна.

Тому позивачка просила: визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «ДЮШЕНЕЯ», укладеного та підписаного ОСОБА_1 і ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» 19 травня 2017 року; Зобов`язати ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» повернути земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496, що знаходиться на території Кременецького району Тернопільської області, у спільну сумісну власність ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у стані, в якому вона була передана ОСОБА_1 19 травня 2017 року до статутного капіталу ТОВ «ДЮШЕНЕЯ»; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100000 грн матеріальних збитків.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 липня 2023 року цивільну справу № 601/1945/23 передано на розгляд до Шумського районного суду Тернопільської області.

Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 04 січня 2024 року позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальних збитків у розмірі 100000 грн залишено без розгляду.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року позов задоволено. Визнано недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «ДЮШЕНЕЯ», укладеного та підписаного ОСОБА_1 і ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» 19 травня 2017 року. Зобов`язано відповідача ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» повернути земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496, що знаходиться на території Кременецького району Тернопільської області, у спільну сумісну власність ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у стані, в якому вона була передана відповідачем ОСОБА_1 19 травня 2017 року до статутного капіталу ТОВ «ДЮШЕНЕЯ». Вирішено питання про судовий збір.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та закрити провадження у справі. Вважає, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарським судом.

ТОВ «ДЮШЕНЕЯ», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати. Зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту, є неефективним і не зможе відновити її майнові права в повному обсязі та грубо порушує майнові права добросовісного набувача ТОВ «ДЮШЕНЕЯ». Після передачі земельної ділянки до статутного капіталу Товариства та реєстрації права власності на неї ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» для реалізації цілей та мети господарської діяльності було змінено цільове призначення ділянки (в травні 2017 року Онишковецькою сільською радою Шумського району Тернопільської області була погоджена зміна цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0496 та внесений відповідний запис до Державного земельного кадастру) та споруджено на ній виробниче приміщення завод по переробці торфу. На земельній ділянці розташована будівля, право власності на яку зареєстровано за ТОВ «ДЮШЕНЕЯ». При формуванні статутного капіталу та передачі земельної товариство не було обізнано щодо того факту чи перебуває засновник у шлюбі чи ні і законодавчого обов`язку з`ясування таких обставин не передбачено. Спір є корпоративним та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2024 року апеляційні скарги задоволено частково. Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» про визнання недійсним акту приймання-передачі майна до статутного капіталу, повернення земельної ділянки у спільну сумісну власність закрито. Роз`яснено ОСОБА_2 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

Постановою Верховного Суду від 30 липня 2025 року постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2024 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Розпорядженням голови Тернопільського апеляційного суду № 8 від 17.09.2025 через неможливість утворити склад суду справу передано до Хмельницького апеляційного суду.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року справа призначена до розгляду.

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційні скарги не визнав.

Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Свої аргументи відповідачі навели в апеляційних скаргах.

Наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи або його представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Строк розгляду апеляційної скарги, передбачений статтею 371 ЦПК України, закінчився.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пунктів 3 і 4 частини і статті 376 ЦПК україни підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 незаконно без письмової згоди позивачки відчужив майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому ОСОБА_2 вправі вимагати визнання недійсним акту приймання-передачі майна до статутного капіталу товариства відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України, статті 65 СК України та повернення нерухомого майна у спільну сумісну власність.

Колегія суддів з висноком суду не погоджується з таких підстав.

Установлено, що сторони з 24 грудня 1999 року по 25 травня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі та в період спільного проживання набули у власність нерухоме майно, а саме за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10 березня 2017 року земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496, що знаходиться на території Онишковецької сільської ради Шумського (Кременецького) району Тернопільської області, та за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 10 березня 2017 року нежиле приміщення господарської будівлі-піднавісу 98Г, місце розташування: АДРЕСА_1 , загальна площа 294,99 кв. м, яке знаходиться на земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496. Право власності на об`єкти нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_1 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.04.2023 право власності на земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :01:001:0496, що знаходиться на території Онишковецької сільської ради Шумського (Кременецького) району Тернопільської області, з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості зареєстровано за ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» на підставі акту № 3 від 19.05.2017 та протоколу № 4 від 19.05.2017.

ОСОБА_1 у травні 2017 року розпорядився спірною земельною ділянкою шляхом внесення її до статутного капіталу господарського товариства.

Згідно з листом Комунального підприємства «Шумське бюро технічної інвентаризації» № 274 від 07.11.2023 запис про реєстрацію права власності № 1640, книга № 3, на нежитлову господарську будівлю з піднавісом, яка розташована по АДРЕСА_1 , закрито на підставі довідки про демонтаж будівлі від 19 липня 2017 року.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

На підставі частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними за час шлюбу.

Акт приймання-передачі майна до статутного капіталу є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки - набуття та припинення права власності на нерухоме майно.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За змістом статі 113 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 2 статті 115 ЦК України господарське товариство є власником, серед іншого, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Такі ж положення містить і Закон України «Про господарські товариства» (статті 1, 12 і 13).

ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом порушеного права власності на частку в спільному майні подружжя, яким відповідач розпорядився без її згоди, і просила визнати недійсним акт приймання-передачі земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0496 до статутного капіталу ТОВ «ДЮШЕНЕЯ» та зобов`язати товаристо повернути земельну ділянку у спільну сумісну власність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц зазначено: «Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 13 Закону України «Про господарські товариства» у редакції, чинній на час державної реєстрації у лютому та жовтні 2016 року юридичних осіб). Аналогічна норма передбачена частиною другою статті 115 ЦК України.

Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів (частина перша статті 144 ЦК України у редакції, чинній на час державної реєстрації у лютому та жовтні 2016 року юридичних осіб).

Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом (частина перша статті 12 Закону України «Про господарські товариства» у вказаній редакції). Аналогічна норма передбачена частиною першою статті 115 ЦК України.

Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом (абзац четвертий частини другої статті 148 ЦК України у вказаній редакції).

Учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом (пункти «б» та «д» частини першої статті 10 Закону України «Про господарські товариства» у вказаній редакції).

У разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства.

Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Водночас як учасник товариства, який вносить спільне сумісне майно у статутний капітал цього товариства, так інші його учасники мають розуміти наслідки у випадку ухвалення рішення про виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі.

Позивачка має право вимагати виплати їй вартості частки члена колишнього подружжя у статутному капіталі.

З огляду на висновки сформульовані у цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснує про наявність підстав для відступу від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постановах від 3 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 7 травня 2019 року у справі № 490/1408/15-ц. Вказаний відступ полягає у тому, що один з подружжя при поділі спільного сумісного майна може претендувати на виплату частки у статутному капіталі, що є відмінним від виплати половини вартості внеску засновника у статутний капітал цього товариства.

Ураховуючи викладене та висновки, зроблені у розділі 2.4 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 3 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 та зазначити, що у разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).».

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Обраний спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

З урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц, ОСОБА_2 вправі вимагати виплати їй вартості частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «ДЮШЕНЕЯ», а не визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу товариства і повернення земельної ділянки у спільну сумісну власність.

Обрання позивачкою неналежного способу захисту порушеного права є підставою для відмови в позові.

Наведені вище норми права та висновки Вкликої Палати Верховного Суду суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Апелчційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг, що спір має розглядатися за правилами господарського судочинства з таких підстав.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Особливості права спільної сумісної власності подружжя врегульовані главою 8 СК України.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачено статтею 65 СК України.

ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом порушеного права власності на частку в спільному майні подружжя. Отже, спір виник із сімейних правовідносин і на підставі статті 19 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Він не пов`язаний з розпорядженням часткою в статутному капіталі юридичної особи, оскільки спірне нерухоме майно до моменту його відчуження не було об`єктом корпоративних прав.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На підставі частин 1 і 2 статті 141 ЦПК України документально підтверджені витрати відповідачів по оплаті судового збору за подання апеляційних скарг підлягають стягненню з позивачки по 3220,80 грн кожному.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЮШЕНЕЯ» задовольнити частково.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЮШЕНЕЯ» про визнання недійсним акту приймання-передачі майна до статутного капіталу юридичної особи, зобов`язання повернення земельної ділянки у спільну сумісну власність відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) і Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЮШЕНЕЯ» (місце знаходження вулиця Лесі Українки, 36, оф. 5, м. Шумськ, Тернопільська область, ІК ) витрати по оплаті судового збору за подання апеляційних скарг по 3220,80 грн кожному.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта