КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/7540/25 Головуючий у І інстанції Сенько М.Ф.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у попередній стан,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у попередній стан.

Одночасно з позовом ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд:

- накласти арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити до набрання законної сили судовим рішенням у справі за цим позовом Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії і приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви позивач посилався на те, що вимоги позивача зводяться до повернення у власність ОСОБА_3 (з подальшим встановленням іпотеки) квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує на те, що відповідач ОСОБА_1 виставила спірну квартиру на продаж на OLX та періодично знижує ціну, що свідчить про намір продати нерухоме майно, що взагалі зробить неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за цим позовом Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії і приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що єдиним власником квартири з 2010 року за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру позивач обґрунтовує лише тим, що на сайті OLX опублікована пропозиція про продаж цієї квартири.

Скаржник звертає увагу на те, що позивач вводить суд в оману, зазначаючи про те, що відповідач ОСОБА_1 має перед ним якісь боргові зобов`язання і про те, що така поведінка відповідача свідчить про її недобросовісність та намагання уникнути боргових зобов`язань.

Відповідачка зазначає, що жодних боргових зобов`язань ні перед позивачем, ні перед будь-ким іншим вона не має. Отже, всі дії, направлені на реалізацію нею свого права на володіння та розпорядження належним їй майном є законними і не можуть бути визнані такими, що порушують права ОСОБА_2 .

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 травня 2024 року (справа №759/21340/21) ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання його боргу ОСОБА_5 спільним, оскільки ним не доведено, що отримані ним в борг кошти були витрачені на сімейні нужди. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Апелянт зазначає також, що ОСОБА_2 у даній справі не заявляє своїх прав на спірну квартиру та навіть не ставить питання про стягнення боргу з ОСОБА_3 .

Вказує, що ОСОБА_2 нещодавно звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу, однак згодом відмовився від позову та подав заяву про залишення його без розгляду (справа №759/23245/24).

Крім того, і ОСОБА_5 і позивач ОСОБА_2 вже звертались з таким же позовом до тих самих осіб про той же предмет і з тих самих підстав. В своїх позовних вимогах зазначали про те, що на їх думку ОСОБА_3 не мав права дарувати спірну квартиру, оскільки вона вже перебувала під обтяженням, накладеним борговою розпискою та що при укладенні оспорюваного договору дарування воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, а тому договір дарування квартири є фіктивним. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року (справа №759/8999/15), яке набрало законної сили, ОСОБА_2 було відмовлено в цьому позові.

Таким чином, на думку скаржника, суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, не з`ясував в повній мірі обставин, що мають значення по справі, не пересвідчився, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову, не з`ясував обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року відзив ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв`язку із пропуском визначеного судом строку на подання відзиву.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Чаплинський Ю.М. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Дубровська М.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як законну та обґрунтовану.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у вимогах заяви, на підставі наступного.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався вимогами частини першої статті 149 ЦПК України якою встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача та не призводить до понесення додаткових витрат внаслідок його застосування, жодна із обставин, перерахованих у частині третій статті 154 ЦПК України, судом встановлена не була, відповідно, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування зустрічного забезпечення.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду погодитись не може з таких підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).

Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі № 644/1482/22, від 01 травня 2024 рокув справі № 638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21) та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання недійсним договору дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 05 травня 2010 року між відповідачами: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що він набув прав вимоги за договором позики, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 01 лютого 2006 року, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 в позику грошові кошти в сумі 80 000,00 доларів США, на строк до 31.12.2012 року. Зазначав, що оспорюваний договір дарування був укладений фіктивно, без наміру настання реальних правових наслідків, обумовлених вказаним договором, з метою приховання квартири від звернення на неї стягнення в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед позикодавцем.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру ОСОБА_2 обґрунтував ймовірністю відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб, що може ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення позову.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції не дав належної оцінки таким доводам позивача, в своїй ухвалі не навів мотивів вжиття заходів забезпечення позову у заявлений спосіб та не вказав на те, яким чином невжиття таких заходів, може ускладнити ефективний захист прав позивача в разі задоволення позовних вимог, наслідком чого буде повернення квартири у власність ОСОБА_3 (а не ОСОБА_2 )

Суд першої інстанції не з`ясував дійсних обставин справи та не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_7 , яка є власницею квартири, не має жодних боргових зобов`язань перед позивачем.

В матеріалах справи відсутні дані про обтяження спірного нерухомого майна в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 01 лютого 2006 року.

В даній справі, наслідком задоволення позовних вимог про визнання недійсним правочину буде реституція, тобто повернення нерухомого майна у власність ОСОБА_3 . ОСОБА_2 не заявляє своїх прав на квартиру, відсутні рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача боргу за договором позики, строк виконання якого настав 31 грудня 2012 року.

Апеляційний суд також звертає увагу на ту обставину, що на момент укладення оспорюваного договору дарування, строк зобов`язань за договором позики, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 01 лютого 2006 року, не настав.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник має право вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Арешт як захід забезпечення позову порушує ці права, якщо він застосовується без необхідної правової підстави, без доведених ризиків та в разі його надмірності.

Також, відповідно до статті 13 ЦК України, суд при здійсненні цивільного судочинства повинен діяти справедливо, добросовісно, розумно та з дотриманням балансу інтересів сторін.

З огляду на вказане, перевіривши викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про те, що заявником не доведено наявності обставини, які свідчать про те, що неприйняття заходу забезпечення позову у вигляді арешту квартири унеможливить ефективний захист порушеного права позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Виходячи з наведеного, ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року винесена з порушенням норм процесуального права: без належного аналізу ризиків; без доказів необхідності втручання у право власності; із порушенням принципів пропорційності та співмірності; з обмеженням прав особи на вільне розпорядження майном.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у даній справі відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

Т.А. Слюсар