Ухвала

31 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 209/2974/22

провадження № 61-13621ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Агєєва О. В., Халаджи О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку та визнання недійсними договорів кредиту «оплата частинами»,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про захист прав споживачів, зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку та визнання недійсними договорів кредиту «оплата частинами».

Позов мотивований тим, що позивачка була клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та отримала у банку платіжну карту «Універсальна» № НОМЕР_1 з кредитним лімітом у розмірі 49 000,00 грн. З вказаної картки позивач оплатила комунальні послуги в розмірі 2 328,89 грн.

25 листопада 2022 року ОСОБА_1 зателефонували невідомі особи, які представилися співробітники компанії «Київстар», з повідомленням про те, що мобільний номер в подальшому не буде працювати, та потрібно здійснити заміну карти мобільного оператора, для цього потрібно набрати комбінацію з відповідних цифр. Після набрання позивачкою вказаної комбінації їй повідомили, що її картка тимчасово не буде працювати, після чого номер було відключено.

26 листопада 2022 року позивачка звернулась до офісу «Київстар», де їй видали нову картку з номером. ОСОБА_1 у мобільному додатку Приват24 побачила, що на кредитній картці залишилися кошти у сумі 34,56 грн та зрозуміла, що стала жертвою шахраїв, оскільки були списані з картки грошові кошти у розмірі 46 636,55 грн.

Позивачка звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» та отримала роздруківку руху грошових коштів по картці «Універсальна», де в указаному додатку невідомі особи відкрили на ім`я позивачки ще дві картки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 та отримали споживчий кредит на суму 29 999,00 грн, та на суму 9 999,00 грн.

Позивачка звернулась до правоохоронних органів з заявою, за якою відкрито кримінальне провадження № 80000352 від 04 серпня 2023 року.

Позивачка просила суд:

зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на картковому рахунку у розмірі 46 636,55 грн;

визнати недійсним договір «Оплата частинами» №8855, укладений між позивачкою та відповідачем на суму 29 999,00 грн;

визнати недійсним договір «Оплата частинами» №9009 на суму 9 999,00 грн;

припинити будь-які відрахування з ОСОБА_1 на погашення заборгованості за вказаними кредитами.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково:

рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 січня 2025 року скасовано;

позов ОСОБА_1 задоволено частково;

зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 у сумі 46 636,55 грн безпідставно списаних (перерахованих) 25 листопада 2022 року з карткового рахунку за № НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 , угода № SAMDN4776 від 10 лютого 2014 року) належного ОСОБА_1 ;

визнано всі нараховані АТ КБ «Приватбанк» з 25 листопада 2022 року відсотки за картковим рахунком № НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 , угода № SAMDN4776 від 10 лютого 2014 року), який належать ОСОБА_1 , недійсними та зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» їх списати;

визнано недійсним кредитний договір «Оплата частками» № 8855 від 25 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» на суму 29 999,00 грн;

визнано недійсним кредитний договір «Оплата частками» № 9009 від 25 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» на суму 9 999,00 грн;

у задоволенні інших позовних вимог - відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

29 жовтня 2025 року АТ КБ «Приватбанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Сокуренко Н. В., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційним судом не застосовано Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин;

апеляційним судом застосовано норми статей 1073 ЦК без врахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у відповідних постановах Верховного Суду у справах № 712/4463/16-ц, № 712/2725/16-ц, № 235/2054/21, № 712/9107/18 та ін.;

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування п. 146 VII Розділу Положення Про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затверджене Постановою Правління Національного банку України 29 липня 2022 року у випадку проведення транзакцій з автентифікацією платіжного інструмента та його держателя;

саме позивач шляхом добровільної передачі фінансового номеру розголосила інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції та негайно не повідомила банк про втрату фінансового номеру погодженого для отримання паролів;

подібним правовідносинам надано оцінку Верховним Судом у постанові по справі № 585/1320/16-ц від 06 березня 2018 року, де зазначено, що «крім того, до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк». Про факт шахрайських дій позивач повідомила банк не одразу, а лише 26 листопада 2022 року, на наступний день;

надавши вразливі дані стороннім особам, позивач власними діями сприяла в розголошенні даних, які дали можливість шахраям заблокувати її телефон та отримати доступ до рахунків позивача в Приват 24, адже за умови нерозголошення конфіденційної інформації, яка б дозволила шахраям отримати доступ до фінансового номеру, останні не мали б технічної можливості отримати доступ до інформації, яка направлялися на цей фінансовий номер під час автентифікації в платіжному застосунку та під час вчинення спірних транзакцій;

суд апеляційної інстанції помилково скасувавши законне рішення першої інстанції, не застосував правових висновків Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 585/1320/16-ц, від 17 серпня 2023 року у справі № 686/17744/21, від 07 травня 2025 року у справі № 703/1211/24. За таких обставин, до моменту повідомлення позивачем банку про списання коштів з його рахунку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе позивач;

Щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Чинне положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затверджене Постановою Правління Національного банку України 29 липня 2022 року № 164 визначають підставою перекладання тягаря доказування на банк - проведення платіжних операцій без автентифікації платіжного інструменту і його держателя. Відповідно до п. 146 Розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 164 від 29 липня 2022 року (чинне з 01 серпня 2022 року), власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Отже, згідно з чинними на час проведення спірних платіжних операцій і на даний час нормами законодавства визначено іншу підставу покладення відповідальності та обов`язку доведення вини позивача на банк - лише в разі вчинення транзакції без автентифікації платіжного інструменту і його держателя. Наразі, нормами п. 146 Положення № 164 встановлено відповідальність банку лише за операції здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя. Проте правовий висновок Верховного Суду щодо порядку застосування судами положень п. 146 Положення НБУ №164 в частині розподілу відповідальності у випадку проведення платіжних операцій з здійсненням автентифікації платіжного інструменту і його держателя наразі відсутній, хоча з часу набрання чинності (01 серпня 2022 року) цієї норми минув значний проміжок часу. В даній справі банк наголошував, що всі оспорювані операції здійснені з автентифікацією платіжного інструменту і його держателя;

при проведенні платіжних операцій, що є предметом розгляду даної справи, банком здійснено автентифікацією платіжного інструменту і його держателя. Проте суд апеляційної інстанції залишив цю обставину без належної уваги, оскільки відсутній правовий висновок з питань застосування законодавчих норм щодо автентифікації, які встановлюють відсутність необхідності доведення банком факту розголошення персональної інформації клієнтом за умови її здійснення. Таким чином існує необхідність в наданні Верховним Судом правового висновку щодо застосування положень п. 146 Положення № 164, а саме щодо розподілу відповідальності суб`єктів платіжної операції та обов`язку доказування у випадку вчинення спірних операцій з автентифікацією платіжного інструменту і його держателя.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про захист прав споживачів, зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку у розмірі 46 636,55 грн, визнання недійсними договорів кредиту «оплата частинами» та зобов`язання вчинити дії.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

АТ КБ «Приватбанк» укасаційній скарзі вказує, що справа становить для нього виняткове значення, оскільки перевипуск sim-карти здійснено поза волею, бажанням чи можливостями банку та за активної участі саме позивача. Розгляд справ носить масовий характер без врахування норм матеріального права, а саме п. 146 Розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 164 від 29 липня 2022 року. Єдиним акціонером банку якому належить 100 відсотків акцій є держава. Банк в умовах воєнного стану забезпечує фінансову стабільність в державі та на вносить вагомі внески для зміцнення обороноздатності країни та гуманітарної підтримки. Безпідставне покладення на банк відповідальності за платіжні операції проведені зі здійсненням автентифікації є додатковим тягарем для державного банку. Кошти якого мають йти для підтримки країни, а не для відшкодування втрат клієнтів, за платіжними операціями здійсненими з автентифікацією платіжного інструмента та його держателя. Проте особа, яка подала касаційну скаргу,не обґрунтовує в чому проявляється виняткове значення для неї цієї справи. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що справа має виняткове значення для відповідача.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржене судове рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку та визнання недійсними договорів кредиту «оплата частинами».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков