ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 752/716/18

провадження № 61-10770св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Сенс Банк», ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду

від 03 липня 2024 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А.,

Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа Банк»), правонаступником якого

є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 19 червня 1999 року, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2010 року.

В період шлюбу за спільні кошти ними набуто квартиру

АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем.

23 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав за її згодою з АКБ СР «Укрсоцбанк» договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1190/08-Пі, за умовами якого банк надавав ОСОБА_1 кошти з остаточним терміном повернення до 22 квітня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передав банку в іпотеку за іпотечним договором від 23 квітня

2008 року № 04/1-249 квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що кредитні кошти не були витрачені в інтересах сім`ї, що було встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від

20 червня 2013 року.

ОСОБА_1 припинив виконання зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла значна сума боргу, однак банк відмовив їй у прийнятті виконання зобов`язань замість основного позичальника та у 2017 році розпочав активні дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вказувала, що при наданні згоди на укладення іпотечного договору, який передбачав можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов`язань, вона була введена в оману ОСОБА_1 щодо дійсних намірів отримання кредиту і його цільового використання.

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну підстав позову, посилаючись на те, що при укладенні ОСОБА_1 іпотечного договору вона звернула увагу на пункт 4.1 цього договору, яким передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на те, що такого договору не укладалось і працівник банку запевнив, що у іпотекодержателя виникне право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку лише за наявності окремого договору, вона не заперечувала проти укладення іпотечного договору.

Однак працівник банку ввів її в оману щодо умов іпотечного договору, внаслідок чого вона підписала згоду на передання квартири в іпотеку.

Ураховуючи наведене, з урахуванням заяви про зміну підстав позову,

ОСОБА_1 просила визнати іпотечний договір від 23 квітня 2008 року

№ 04/1-249, укладений між відповідачами, недійсним відповідно до вимог статей 229, 230 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 23 квітня 2008 року № 04/1-249, укладений між АКБ СР«Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надавала окремої згоди на укладення іпотечного договору, а нотаріально посвідчена згода, що міститься у кредитному договорі, не може вважатись згодою на укладення договору іпотеки, оскільки відповідно до її змісту позивач надала згоду на укладення кредитного договору та додаткових угод до нього.

Ураховуючи наведене, суд вважав, що при укладенні іпотечного договору сторони не дотрималися вимог законодавства, а отже такий договір

є недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задоволено.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд керувався тим, що обсяг прав та обов`язків того з подружжя, хто надає згоду на передання в іпотеку спільного сумісного майна, не дає підстав для задоволення його вимог про визнання недійсним договору іпотеки з підстав введення його в оману сторонами оспорюваного ним правочину, оскільки статтею 230 ЦК України передбачено введення в оману однією стороною правочину іншої сторони.

ОСОБА_1 стороною правочину не є.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

26 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач, вважаючи, що кошти будуть витрачені на закінчення ремонту та облаштування придбаної у шлюбі квартири, дала свою згоду на отримання кредиту. Позивач обґрунтовано вважала, що

в разі небажання (чи неможливості в силу різних причин) відповідачем виконати свої зобов`язання за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, запозичені відповідачем кошти може повернути позивач, як інший співвласник предмета іпотеки, з отриманням права наступної регресної вимоги до основного позичальника. Тому позивач цілком резонно тлумачила цей договір саме таким чином. Вказує, що умовами договору іпотеки передбачалось, що банк, в разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем умов основного зобов`язання, може одержати у власність предмет іпотеки, але виключно на підставі окремого нотаріально посвідченого і з дотриманням вимог статей 209, 640, 657 ЦК України договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що може бути укладений між іпотекодавцем та іпотекодержателем як одночасно

з іпотечним договором, так і в будь-який інший час. Саме таким чином позивач розуміла порядок звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом укладення додаткового договору. Вказане свідчить, що при укладенні кредитного та іпотечного договорів банк не пояснив і приховав (замовчав) від позивача істотні для правильного розуміння нею змісту договорів стосовно її прав. Вказує, що позивач своєї згоди на укладення договору іпотеки не надавала, а тому суд першої інстанції з цих підстав правильно задовольнив позов.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада

2018 року у справі № 372/504/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження усправі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.

30 грудня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 19 червня 1999 року, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня

2010 року.

23 квітня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії

№ 380/1190/08-Пі, за умовами якого банк надавав позичальнику у тимчасове користування кошти з остаточним терміном повернення до 22 квітня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

23 квітня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 04/1-249, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 , що належала іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 26 вересня 2007 року.

Позивач надала свою нотаріально посвідчену згоду на укладення договору кредиту та підтвердила, що ознайомлена з умовами договору і надала згоду ОСОБА_1 на укладення, у випадку необхідності, додаткових угод до вказаного договору.

У пункті 1.7.1 іпотечного договору міститься застереження, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 і на момент укладення цього договору забезпечує надання нотаріально посвідченої згоди подружжя на його укладення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року

у справі 2-214/12 за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на 2/3 частки квартири

АДРЕСА_1 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Звертаючись до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним, ОСОБА_1 посилалась на те, що при наданні згоди на отримання кредиту та переданні майна вона була введена в оману відповідачами щодо дійсних намірів укладення кредитного договору, а саме щодо цілей отримання кредитних коштів та способу звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку

у випадку невиконання умов кредитного договору.

Тобто підставою заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну (шляхом доповнень) підстав позову, є те, що відповідачі при укладенні іпотечного договору навмисно і свідомо ввели позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України).

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги в межах вимог і доводів позовної заяви, з урахуванням заяви про зміну (шляхом доповнень) підстав позову, колегія суддів враховує таке.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними

в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору

з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду,

а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави

і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин

є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 сформульовано висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення змісту статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;

по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що обман має місце лише щодо сторін правочину.

Як відомо з матеріалів справи, спірний договір іпотеки укладено між банком

і ОСОБА_1 .

Позивач не є стороною спірного правочину.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Апеляційний суд, установивши, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору іпотеки, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки обсяг прав та обов`язків того з подружжя, хто надає згоду на передання в іпотеку спільного сумісного майна, не дає підстав для задоволення його вимог про визнання недійсним договору іпотеки з підстав введення його

в оману сторонами оспорюваного ним правочину, оскільки стаття 230 ЦК України передбачає введення в оману однією стороною правочину іншої сторони.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, встановивши відсутність нотаріально засвідченої згоди ОСОБА_1 на укладення оспорюваного договору іпотеки, зробив правильний висновок про задоволення позову, застосувавши принцип «jura novit curia» (суд знає закони),

є безпідставними, оскільки, задовольняючи позов з підстав відсутності

в матеріалах справи нотаріально посвідченої згоди позивача на укладення іпотечного договору, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договір іпотеки оспорювався не з підстав ненадання співвласником предмета іпотеки згоди на його укладення, а з підстав введення позивача, як співвласника майна, в оману щодо умов договору іпотеки, що свідчить про вихід суду за межі заявлених вимог, про що правильно вказав апеляційний суд.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Київського апеляційного суду від 03 липня

2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська