КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 367/5357/25

20 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вареника Андрія Миколайовича на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2025 року, постановлену під головуванням судді Карабаза Н.Ф. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання фіктивними договору позики, іпотечного договору, договорів дарування та скасування їх державної реєстрації, -

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в якому просив суд визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 іпотечний договір серія та номер: 1072, виданий 01 липня 2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Д. В. та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 іпотечний договір серія та номер: 1078, виданий 01 липня 2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Д. В., та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія та номер: 2923, виданий 16 грудня 2024 року, видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія номер: 2924, виданий 16 грудня 2024 року, видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія та номер: 2925, виданий 16 грудня 2024 року, видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія та номер: 2926, виданий 16 грудня 2024 року. видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія та номер: 2927, виданий 16 грудня 2024 року, видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору.

08 травня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з заявою про забезпечення позову.

В обгрунтування заявлених вимог зазначав, що він звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання фіктивними договору позики, іпотечного договору, договорів дарування та скасування їх державної реєстрації.

Вказаний позов він обґрунтовує недобросовісною поведінкою відповідачів по відношенню до себе, укладення ними між собою фраудоторних правочинів для уникнення/ унеможливлення сплати ОСОБА_4 боргу ОСОБА_2 за борговими розписками на загальну суму понад 900 000 доларів США.

Зазначає, що в провадженні Ірпінського міського суду Київської області також перебуває справа № 367/2598/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в якій позивач просить стягнути з відповідачки 908 802,51 доларів США, що на дату звернення еквівалентно 36 466 064,23 грн (1 долар США по офіційному курсу НБУ гривні щодо іноземних валют 40,1254 грн).

Вказує на те, що за оспорюваними договорами в межах даної справи (367/5357/25) відбулось відчуження майна ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на загальну суму 31 850 404 грн, із яких: 5 146 629 грн - за нежитлове приміщення № 134, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09) + 7 483 035 грн - за нежитлове приміщення № 232, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09) + 5 115 913 грн - за нежитлове приміщення № 129/1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09) + 6 487 696 грн - за нежитлове приміщення № 231, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09) + 7 617 131 грн - за нежитлове приміщення № 130, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09).

Вартості відчуженого ОСОБА_4 за оспорюваними правочинами нерухомого майна визначена суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , про що складено відповідні звіти про незалежну оцінку вартості нерухомого майна.

З наведеного вище слідує, що вартість відчуженого ОСОБА_4 майна становить понад 99% від суми про стягнення якої заявлено ОСОБА_2 у межах справи № 367/2598/24.

На думку заявника терміновість дій з перереєстрації ОСОБА_3 отриманого від ОСОБА_4 майна - через 6 календарних днів на користь ОСОБА_1 достеменно свідчать про те, що відповідачі вживатимуть максимальних дій по перереєстрації майна на своє близьке оточення - третіх осіб і як наслідок не могло бути реалізованим в примусовому порядку на користь ОСОБА_2 .

Також звертає увагу на те, що реєстрація ОСОБА_3 за собою права власності на спірне майно відбулась під час розгляду апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2024 року у справі № 367/2598/24 щодо забезпечення позову, що доводить зловмисну домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вважає, що забезпечення позову в цій справі необхідне для збереження майна за останнім титульним власником ОСОБА_1 , оскільки відповідач може безперешкодно відчужити на користь третіх осіб належне їй на праві власності майно.

З огляду на вище викладене просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту із забороною відчуження:

- нежитлового приміщення № 134, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09;

- нежитлового приміщення № 232, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09;

- нежитлового приміщення № 129/1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09;

- нежитлового приміщення № 231, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09;

- нежитлового приміщення № 130, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2025 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту із забороною відчуження:

- нежитлового приміщення № 134, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09;

- нежитлового приміщення № 232, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09;

- нежитлового приміщення № 129/1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09;

- нежитлового приміщення № 231, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09;

- нежитлового приміщення № 130, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 13 вересня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Вареник А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем зазначеного майна і не є боржником у відносинах між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , а тому накладення арешту на належне їй майно в рамках судових спорів щодо взаємовідносин, стороною яких вона не була, грубо порушує її права як власника майна.

Вказує на те, що не погоджується з доводами ОСОБА_2 на те, що, на його думку, реєстрація ОСОБА_3 за собою права власності на спірне майно відбулась під час розгляду апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13.06.2024 у справі № 367/2598/24 щодо забезпечення позову, що доводить зловмисну домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки, по-перше, ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_1 не знали взагалі про існування ОСОБА_2 до отримання його позову, по-друге, ОСОБА_3 не є учасником справи № 367/2598/24, а тому не міг знати про її існування та розгляд в її межах заяви про забезпечення позову.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у власності ОСОБА_4 наявне майно, щодо якого ОСОБА_2 може вжити заходи забезпечення позову, однак він цілеспрямовано вчиняє дії на обмеження прав ОСОБА_1 щодо належного їй майна, жодним чином не підтверджуючи обґрунтованість таких дій та співмірність їх заявленим ним вимогам.

В судове засідання з`явився представник відповідач ОСОБА_1 адвокат Вареник А.М., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись засобами поштового зв`язку, проте 04 листопада 2025 року до Київського апеляційного суду повернулась поштова кореспонденція без вручення, причина- «адресат відсутній за вказаною адресою».

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції посилався на те, що не вжиття заходів забезпечення в майбутньому може утруднити чи зробити не можливим виконання судового рішення, а тому наявні підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язуєпри розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Звертаючись до суду з позовом, просив суд визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 іпотечний договір серія та номер: 1072, виданий 01 липня 2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Д. В. та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 іпотечний договір серія та номер: 1078, виданий 01 липня 2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Д. В., та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія та номер: 2923, виданий 16 грудня 2024 року, видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія номер: 2924, виданий 16 грудня 2024 року, видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія та номер: 2925, виданий 16 грудня 2024 року, видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія та номер: 2926, виданий 16 грудня 2024 року. видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору;

визнати недійсним (фіктивним), укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договір дарування серія та номер: 2927, виданий 16 грудня 2024 року, видавник: Воловиченко В. В, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати державну реєстрацію такого договору.

В обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову, позивач зазначав, що терміновість дій з перереєстрації ОСОБА_3 отриманого від ОСОБА_4 майна - через 6 календарних днів на користь ОСОБА_1 достеменно свідчать про те, що відповідачі вживатимуть максимальних дій по перереєстрації майна на своє близьке оточення - третіх осіб і як наслідок не могло бути реалізованим в примусовому порядку на користь ОСОБА_2 .

Також звертає увагу на те, що реєстрація ОСОБА_3 за собою права власності на спірне майно відбулась під час розгляду апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13 червня 2024 року у справі № 367/2598/24 щодо забезпечення позову, що доводить зловмисну домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вважає, що забезпечення позову в цій справі необхідне для збереження майна за останнім титульним власником ОСОБА_1 , оскільки відповідач може безперешкодно відчужити на користь третіх осіб належне їй на праві власності майно.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі щодо задоволення позову ОСОБА_2 .

Колегія суддів зауважує, що можливе наступне відчуження спірного майна перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що останній не зможе захистити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вареника Андрія Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2025 року

Головуючий: Судді: