Справа № 346/638/25
Провадження № 22-ц/4808/1411/25
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Баркова В. М., Максюти І. О.,

секретаря Шемрай Н.Б.

за участю

представника апелянта адвоката Костромін Н.Р.

представника відповідача адвоката Гринів Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у представника ОСОБА_1 адвоката Костромін Наталії Романівни на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Яремин М. П. в місті Коломиї, у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Костромін Н. Р. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 21 березня 2015 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем. За час перебування сторін у шлюбі вони набули певне майно, зокрема: квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль марки «Land Rover», моделі «Range Rover Sport», номерний знак НОМЕР_1 , 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 ; автомобіль марки «Mini Cooper», номерний знак НОМЕР_3 , 2013 року випуску, номер НОМЕР_4 .

Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем. Однак, представник позивачки зазначала, що автомобіль марки «Land Rover Sport» придбаний за особисті кошти позивачки, які були передані їй її батьками. Метою придбання зазначеного транспортного засобу було задоволення особистих потреб позивачки, адже сторони фактично не проживають разом, мають спільних дітей, вихованням яких займається позивачка. Державна реєстрація автомобіля на відповідача відбулась за домовленістю сторін, що не має жодного зв`язку із джерелом походження коштів, за які його придбано та метою його покупки. Дійти остаточного консенсусу щодо вирішення порядку володіння та користування спірним майном сторони не можуть.

Враховуючи викладене, представник позивачки просила суд здійснити поділ майна сторін як подружжя шляхом визнання автомобіля марки «Land Rover», моделі «Range Rover Sport», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , особистою приватною власністю позивачки.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний транспортний засіб набутий сторонами за час їх перебування у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, яка позивачкою належними доказами не спростована.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв заяву про визнання позову відповідачем, оскільки вказав, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в цій справі підтвердження не знайшли.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Представник ОСОБА_1 адвокат Костромін Н. Р. подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій посилається на неналежне дослідження судом наявних у матеріалах справи доказів та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання такого під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності.

Крім того, суд не надав належної процесуальної оцінки визнанню позову відповідачем та не мотивував жодним чином свій висновок у цій частині. Відмовляючи у прийнятті заяви відповідача про визнання позову, суд в порушення вимог статті 206 ЦПК України не постановив відповідну ухвалу, що призвело до того, що позивачка позбавлена можливості викласти свої заперечення на таку ухвалу. Ба більше, суд навіть не зазначив про відмову у прийнятті заяви відповідача про визнання позову у резолютивній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин, представник апелянтки просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позиція інших учасників справи

ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги визнав, просив її задоволити.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні представник апелянтки адвокат Костромін Н. Р. вимоги апеляційної скарги підтримала, просила таку задовольнити.

Представник відповідача адвокат Гринів Я. В. щодо задоволення апеляційної скарги не заперечує, вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду, оскільки відповідач позов визнає.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 21 березня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі ДРАЦС Подільського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 13).

Згідно із відомостями, сформованими у застосунку «Дія», ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_5 , виданого ТСЦ 2643, є власником автомобіля марки «Land Rover», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 . Дата реєстрації 04 серпня 2023 року (а.с. 14-17). Також ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_6 , виданого ТСЦ 2643, належить автомобіль марки «Mini», комерційний опис «Cooper Countryman», номер кузова НОМЕР_7 ( а.с. 18-19 ).

Відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 27 червня 2019 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою І. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 912, ОСОБА_2 передано (подаровано) у власність квартиру АДРЕСА_1 ; дарувальник ОСОБА_5 (а.с. 20-23).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що спірне майно було набуто в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, презумпцію спільності права власності подружжя на це майно сторона позивачки не спростувала, оскільки не надала належних і допустимих доказів придбання спірного транспортного засобу за власні кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що таке майно має статус спільного майна подружжя та як наслідок обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм статті 206 ЦПК України щодо неврахування заяви відповідача про визнання позову колегія суддів уважає безпідставними.

Так, вказана стаття передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, наведена норма свідчить про те, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, який виник між сторонами, в повному обсязі надав оцінку поданій заяві відповідача, що відображено у мотивувальній частині рішення суду, та правомірно вказав, що ухвалення рішення про задоволення позову у разі визнання відповідачем позову можливе лише за наявності для того законних підстав. Разом з тим, встановивши, що позивачка не спростувала презумпцію спільного майна, набутого під час перебування у шлюбі із відповідачем, суд першої інстанції правильно виснував, що визнання позову останнім у цій справі не може бути законною підставою для задоволення позову.

Непостановлення судом першої інстанції відповідної ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову в даному випадку не є підставою для скасування законного рішення суду.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм надано правильну правову оцінку, рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Костромін Наталії Романівни залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: В. М. Барков

І. О. Максюта