РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 712/15160/25

Номер провадження 2-о/712/305/25

10 листопада 2025 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Марцішевської О.М.

при секретарі судового засідання Безруковій Д.О.

учасники справи:

заявниця ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2025 року заявниця звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви посилалася на те, що ОСОБА_2 є матір`ю заявниці та протягом тривалого часу вчиняє щодо неї дії, що мають ознаки психологічного насильства, а також створюють загрозу її спокою та безпеці.

Зокрема, відповідачка систематично висловлює щодо ОСОБА_1 образливі судження, приписує їй неіснуючі психічні розлади, наполягає на необхідності прийому психотропних препаратів без медичних підстав, ігноруючи реальні проблеми в житті з молодості, з якими заявниця справлялася сама, переконуючи, що донька «хвора» або «неадекватна». Також відповідачка особисто зізнавалася в умисному підсипанні препаратів протягом тривалого часу, а саме протягом 3 років, з того часу була домовленість що вона перестане це робити, однак з часом мати повернулася до описаної поведінки, що також стало відомо через її наполягання на прийомі донькою цих препаратів. Через це ОСОБА_1 довелося зв?язатися з психіатром який підтримував незаконний прийом препаратів для поступового зменшення дози та уникнення наслідків для здоров?я та організму, що підтверджують переписки. Такі висловлювання та дії завдають ОСОБА_1 моральних страждань, викликають тривогу, приниження та страх.

У повідомленнях, що додаються до заяви, зафіксовано тривалий тиск із вимогами приймати ліки, ігноруванням реальної небезпеки для життя заявниці з боку особи, яка переслідує її 10 років, підтримкою незаконних дій колег з боку яких було вчинено мобінг та тиск через неї для написання неправомірної заяви, яка б дозволила звільнити ОСОБА_1 по статті та уникнути правових наслідків за свої дії та повідомленнями образливого змісту.

Після відмови від спілкування ОСОБА_2 продовжувала надсилати великі обсяги повідомлень, що свідчить про нав?язливу та агресивну комунікацію. Лише після блокування контактів переписка припинилася.

Також у минулому мали місце епізоди фізичної агресії (штовхання, погрози «вибити двері» через включене світло в моїй кімнаті, спроби застосування сили), які не були належним чином зафіксовані, але створили стійке відчуття небезпеки.

Були випадки, коли після приготованої відповідачкою їжі ОСОБА_1 відчувала нетипові симптоми (запаморочення, слабкість, дезорієнтацію). Ці епізоди посилили страх заявниці та недовіру, через що вона вимушена готувати і харчуватись окремо.

Такі обставини, у сукупності з постійним словесним приниженням, психологічним тиском та ігноруванням кордонів заявниці, утворюють ознаки психологічного та фармакологічного насильства у сім?ї, визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

ОСОБА_1 просить суд видати обмежувальний припис строком на 6 місяців щодо ОСОБА_2 . яким: заборонити їй наближатися до ОСОБА_1 ближче, ніж на 100 метрів; заборонити будь-які контакти (усні, письмові, телефонні, електронні, через третіх осіб); зобов?язати утриматись від дій, що мають ознаки психологічного чи фізичного насильства. У разі посилення неадекватної поведінки всупереч заборонному припису залишити спільне місце проживання.Визнати дії відповідачки такими, що мають ознаки психологічного насильства у сім?ї. Зобов?язати органи Національної поліції України здійснювати контроль за виконанням припису.

03 листопада 2025 року ухвалою Соснівського районного суд м.Черкаси відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

В судовому засіданні заявниця підтримала та просила її задовольнити з підстав, викладених у заяві, надала додаткові пояснення з приводу порушення її прав зацікавленою особою.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала намір вчинити щодо заявниці неправомірні дії, турбувалась про доньку.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 (провадження № 61-1199св22), вказано, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження №61-8702св22)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду, заявниця вказувала, що її мати ОСОБА_2 протягом тривалого часу вчиняє щодо неї дії, що мають ознаки психологічного насильства шляхом висловлювання у переписці по телефону образливих суджень про наявність у заявниці психічних розладів, необхідність прийому психотропних препаратів, переконання, що донька «хвора», «неадекватна», також шляхом нав?язливої та агресивної комунікації шляхом надіслання великого обсягу повідомлень навіть після відмови заявниці від спілкування до того моменту, як заявниця заблокувала контакти.

Також заявниця вказувала вчинення її матір`ю неправомірних дій у вигляді штовхання, погроз «вибити двері», а також підписання в їжу невідомих речовин.

Досліджені надані заявником докази не дають суду підстави дійти висновку про наявність в діях заінтересованої особи психологічного або фізичного насильства відносно заявниці.

Зі змісту копій повідомлень у застосунку-месенджері від відправника "Мама" на номер телефоного зв`язку заявниці не вбачається категоричних суджень про наявність у заявниці конкретних психічних розладів, необхідність прийому психотропних препаратів. У одному з повідомлень вказано припущення про те, що порушення режиму сну може бути ознакою розладу, в інших повідомленнях містяться поради щодо збереження здоров`я та пропозиції надати допомогу. Згідно пояснень учасників встановлено, що спілкування між ними є припиненим останні кілька місяців.

Що стосується повідомлень через застосунок-месенджер від відправника "Людмила", зміст вказаного листування не дає можливість суду встановити особу автора.

Також заявницею не надано будь-яких доказів вчинення заінтересованою особою фізичного насильства у вигляді дій, зазначених у заяві. Саме по собі звернення заявниці до поліції не підтверджує з достовірністю факт вчинення домашнього насильства відносно заявниці.

Враховуючи викладене, проаналізувавши докази та пояснення учасників, суд доходить висновку, що вбачає, що надані заявницею докази не підтверджують вчинення насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

Фактично, встановлені у судовому засіданні обставини свідчать лише про наявність конфліктних відносин між заявницею та її матір`ю на грунті різних поглядів на сімейні стосунки.

Відтак, встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 жодного з видів зазначеного вище насильства стосовно ОСОБА_1 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків, тобто чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені вказаним Законом, суд доходить висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 294, главою 13 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити повністю.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст рішення складений 10 листопада 2025 року.

Заявник: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Заінтересована особа: ОСОБА_2 (РНОКПП не відомий, АДРЕСА_1 ).