№ 2/183/1501/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 вересня 2025 року м. Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д. І.
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника третьої особи Пікулика В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Піщанська сільська рада Самарівського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав,-
27 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 22 липня 2008 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ним та відповідачем, про що складено відповідний актовий запис № 18.
Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року у справі № 183/6702/14 шлюб між ними було розірвано.
Згодом позивачу стало відомо, що дитина часто залишалася вдома одна, навіть на цілу ніч, а відповідач ОСОБА_3 в цей час розважалась у нічних клубах, ув`язку з чим, починаючи з середини 2015 року за взаємною згодою батьків дитина почала проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2016 року у справі № 183/2095/16 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не меншу 30% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку та до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12 квітня 2016 року.

Позивач вказує, що з середини 2015 року відповідач ОСОБА_3 повністю самоусунулася від здійснення своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина, не цікавиться його здоров`ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не спілкується з ним та не відвідує його, крім того остання до початку повномасштабного вторгнення росії на територію України виїхала за кордон до республіки Чехія, де проживає до теперішнього часу.

У зв`язку з наведеним, позивач ОСОБА_1 просить суд: позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06 березня 2025 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник, кожен окремо, вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечували проти ухвалення заочного рішення.

Представники третьої особи Піщанська сільська рада Самарівського району Дніпропетровської області в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином,причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавала.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Враховуючи те, що відповідачбув належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи.

Суд, заслухавши сторін, а також думку неповнолітнього, 2009р.н., дослідивши надані учасниками справи докази, приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 22 липня 2008 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , актовий запис № 18. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 присвоєне прізвище ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 29, складений 03 червня 2009 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19 вересня 2014 року.

Встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року у справі № 183/6702/14 шлюб між сторонами було розірвано.

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживають разом з батьком ОСОБА_1 та знаходиться на його повному утриманні.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2016 року у справі № 183/2095/16 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не меншу 30% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку та до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12 квітня 2016 року.

Встановлено, що постановою старшого державного виконавця Новомосковського відділу державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Рибак О.О. від 08 жовтня 2024 року відкрито виконавче провадження № 76229879 з примусового виконання виконавчого листа № 183/2095/16, виданого 01 жовтня 2024 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньо їдитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку та до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12 квітня 2016 року.

Так, згідно розрахунку заборгованості, проведеного старшим державним виконавцем Рибак О.О. станом на 21 листопада 2024 року заборгованість зі сплати аліментів за період з 12 квітня 2016 року по 21 листопада 2024 року складає 236 664,00 грн. За вказаний період відповідач ОСОБА_3 жодного разу не здійснила сплати аліментів на дитину. Зазначене свідчить про те, що мати дитини тривали час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання дитини.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з середини 2015 року самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріальної допомоги на його утримання не надає.

В судовому засіданні було заслухано думку неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який вважає за доцільне позбавити батьківських прав його матір ОСОБА_3 . Зокрема зазначив, що він проживає разом з батьком ОСОБА_1 . Матір в останнє він бачив, коли йому було 4-6 років. З дитинства пам`ятає, що весь час проживає з батьком, матір зовсім не пам`ятає, але знає, що остання постійно уходила з дому та приходила вночі, бувало навіть таке, що він вночі зовсім залишався один, у зв`язку з чим його батько і забрав до себе. За весь час, мати жодного разу його не привітала зі святами, не дарувала подарунки, зокрема не телефонувала.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 , починаючи з середини 2015 року самоусунулася від здійснення своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина, не цікавиться його здоров`ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не спілкується з ним та не відвідує його.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, лю6ові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та и людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Оскільки дитина проживає разом з батьком, тобто позивачем ОСОБА_1 , він має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківства відносно матері неповнолітнього сина.

Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України, батько (мати) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В пункті 16 даної Постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. А тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

У висновку Піщанської сільської ради № 267 від 27 листопада 2024року органом опіки та піклування встановлено, що відповідач ОСОБА_3 і позивач ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до Акту фактичного проживання від 04 вересня 2024 року неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 із дня народження та по теперішній час проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Мати дитини, ОСОБА_3 , з родиною, чоловіком та сином не проживає з 2011 року та у вихованні сина участі не приймає. Батько піклується про здоров`я сина, про що свідчить укладена декларація № 0001-Т1ТН-1010 від 12 вересня 2024 року про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, піклується про дитину та виховує її. Відповідно до характеристики учня Орлівщинської гімназії Піщанської сільської ради ОСОБА_4 навчається у гімназії з першого класу. За час навчання виявив достатній рівень навчальних досягнень. На уроках працює добре, уроки відвідує систематично, домашні завдання виконує вчасно, відвідує спортивні секції. Батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню та навчанню сина, проте мати дитини, ОСОБА_3 , продовж навчання сина до гімназії не зверталася, його освітньою діяльністю не цікавилась. За місцем проживання ОСОБА_1 характеризується позитивно, не конфліктний, алкогольні напої не вживає, ввічливий у спілкуванні, чемний, добропорядний сусід, який при необхідності може допомогти.03 жовтня 2024 року Службою у справах дітей Пізанської сільської ради був складений Акт обстеження умов проживання родини неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні вимоги відповідають нормам та матеріально-побутовим вимогам. У дитини окрема кімната та ліжко для відпочинку, письмовий стіл, комп`ютер, гаджет для навчання, сезонний одяг та взуття в наявності, шафа для речей. Між батьком та дитиною існує тепла родинна атмосфера. Відповідно до результату роботи психолога КЗ «ЦНСП» Піщанської сільської ради від 11 жовтня 2024 року щодо визначення психоемоційного стану дитини: «…на момент проведення бесіди, ОСОБА_7 спокійний, врівноважений, доброзичливий, розповідає про себе, цікавиться програмуванням, комп`ютерною технікою, самостійно розробляє комп`ютерні програми, заробляє перші гроші. Зі слів ОСОБА_7 , він з малечку проживає з батьком, мати взагалі не пам`ятає та не спілкується нею, бажає проживати з батьком…». Мати дитини, ОСОБА_3 , до початку повномасштабного вторгнення росії на територію України виїхала за кордон до республіки Чехія, де проживає до теперішнього часу. За отриманим через застосунок VIBER ССД Піщанської сільської ради письмовим поясненням від 04 жовтня 2024 року ОСОБА_3 , не має заперечень за позовом ОСОБА_1 щодо позбавлення її батьківських прав щодо дитини. Місцем реєстрації ОСОБА_3 є АДРЕСА_2 . А тому, за вищезазначених обстави акт обстеження умов проживання ОСОБА_3 не складався. Зазначені факти можна розцінювати як добросовісне та відповідальне ставлення ба тька дитини ОСОБА_1 до виконання своїх батьківських обов`язків, який забезпечує дитину всім необхідним для навчання та проживання, піклується про здоров`я та розвиток дитини, готує до самостійного життя, в той час як мати дитини вихованням сина тривалий час не займається та немає заперечень щодо позовних вимог батька дитини про позбавлення її батьківських прав щодо дитини.

В своєму висновку орган опіки та піклування Піщанської сільської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оцінивши докази, досліджені в судовому засіданні, суд приходить до переконання, що позивачем доведений той факт, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків протягом тривалого часу, не цікавився долею сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та здоров`ям, не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні неповнолітнього сина, повністю обірвала з ним зв`язок, відмовилася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами, а тому відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 необхідно позбавити батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас суд роз`яснює відповідачу, що вона як мати дитини, яка позбавлена батьківських прав, відповідно до приписів ч. 1, 4 ст. 169 СК України має право на звернення до суду з позовом про поновлення своїх батьківських прав у разі, якщо вона змінила своє ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141-142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Піщанська сільська рада Самарівського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав,- задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , громадянку України, уродженку с. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 29, складений 03 червня 2009 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-третя особа: Піщанської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області, , місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, Самарівський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд. 4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду проголошено 26 вересня 2025 року.

Суддя Д.І. Городецький