Справа № 178/520/25
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2025 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Берелет В.В.,

секретаря Янченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.Кринички справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з цим позовом та вказав, що 03 січня 2007 року між ним та ОСОБА_3 була укладена усна угода купівлі-продажу земельної ділянки площею 6,8026 га, кадастровий номер :01:002:0279, яка розташована на території Криничанської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області. На виконання цієї угоди позивачем відповідачці було передано 50000 грн., на підтвердження чого ОСОБА_3 власноручно написала відповідну розписку. Як зазначає позивач, протягом певного часу відповідачка перешкоджала йому у користуванні вказаною земельною ділянкою, тому у грудні 2022 року він звертався до суду з позовними вимогами про визнання дійсним договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки та визнання права власності цю на земельну ділянку.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2022 року по справі № 178/1894/22, визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 6,8026 га, кадастровий номер :01:002:0279, яка розташована на території Криничанської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений 03 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 6,8026 га, кадастровий номер :01:002:0279, яка розташована на території

Криничанської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2024 року по справі № 178/1894/22, рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2023 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору та визнання права власності відмолено.

ОСОБА_1 вважає, що грошові кошти, які він передав ОСОБА_3 згідно розписки від 03 січня 2007 року за усним договором купівлі-продажу земельної ділянки, який не був визнаний судом дійним, підлягають поверненню позивачу, як грошові кошти набуті відповідачкою без достатньої правової підстави. Тому, з урахуванням наведеного, представник позивача звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 50000 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 344600 грн., 3 % річних 27000 грн., всього 421600 грн.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились. Представник відповідачки, адвокат Мушик В.Л. надав суду заяву, згідно якої просить слухати справу у їх відсутність, позовні вимоги не визнають. Згідно відзиву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити та застосувати позовну давність згідно поданої позовної заяви.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Оцінивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Згідно наявних матеріалів справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 6,8026 га, кадастровий номер :01:002:0279, яка розташована на території Криничанської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 03 січня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було узгоджено умови договору купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки. Того ж дня ОСОБА_1 у розрахунок за договором купівлі-продажу земельної ділянки передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50 000 гривень, на підтвердження чого ОСОБА_3 власноручно написала відповідну розписку.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2022 року по справі № 178/1894/22, визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 6,8026 га, кадастровий номер :01:002:0279, яка розташована на території Криничанської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений 03 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 6,8026 га, кадастровий номер :01:002:0279, яка розташована на території

Криничанської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2024 року по справі № 178/1894/22, рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2023 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору та визнання права власності відмолено.

Таким чином, передані ОСОБА_1 грошові кошти ОСОБА_3 за отримання у власність земельної ділянки залишились неповернутими позивачу.

Частиною першою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Ч. 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

- повернення виконаного за недійсним правочином;

- витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

- повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

- відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).

Відсутність правової підстави-це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того, згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).

Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Таким чином, наведене дає суду підставу для висновку, що грошові кошти в сумі 50000 грн., які були передані ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , про що нею було складено відповідну розписку, підлягають поверненню позивачу, як такі, що набуті без достатньої правової підстави, оскільки договір купівлі-продажу, яким передавали кошти, є нікчемним відповідно до ст. 220 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

У відповідності до положень ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Постановою від 10.04.2018 № 910/10156/17 та від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 Верховний Суд наголосив, що ст. 625 ЦК України щодо нарахування інфляційних та 3% річних поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, в тому числі на порушення позадоговірного грошового зобов`язання.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі № 914/1487/17, від 20 червня 2018 року у справі № 905/2135/17 кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Отже, якщо судове рішення про стягнення коштів, в тому числі судових витрат, фактично не виконано, стягувач вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.

Суд наголошує, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, та ці нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності.

За період з 03.01.2007 року по 03.02.2025 року індекс інфляції склав: 2007 р. 111,6 %, 2008 р. 122,3 %, 2009 р. 112,3 %, 2010 р. 109,1 %, 2011 р. 104,6 %, 2012 р. 99,8 %, 2013 р. 100,5 %, 2014 р. 124,9 %, 2015 р. 143,3 %, 2016 р. 112,4 %, 2017 р. 113,7 %, 2018 р. 109,8 %, 2019 р. 104,1 %, 2020 р. 105,0 %, 2021 р. 110,0 %, 2022 р. 126,6 %, 2023 р. 105,1 %, 2024 р. 112,0 %. Всього за період 789,2 %.

Індекс інфляційні витрати за весь час користування безпідставно набутими грошовими коштами за період з 03.01.2007 року по 03.02.2025 року складають: 50 000,00 грн. * (789,2 % - 100 %) / 100 = 344 600,00 грн.

Три проценти річних за весь час користування безпідставно набутими грошовими коштами за період з 03.01.2007 року по 03.02.2025 року складають: 50 000,00 грн. * (3 % * 18 років ) / 100 = 27 000,00 грн.

Таким чином, відповідач повинен повернути позивачу безпідставно набуті грошові кошти з урахування індексу інфляції та трьох відсотків річних в сумі: 50 000,00 грн. + 344 600,00 грн. + 27 000,00 грн. = 421 600,00 грн.

Суд приймає до уваги клопотання представника відповідачки щодо застосування позовної давності у зазначеній справі, однак задовольнити його суд позбавлений можливості, оскільки про вказані у позовній заяві обставини позивачу стало відомо 13 грудня 2023 року, з набранням законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року по справі №178/1894/22. Враховуючи викладене, у відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України, суд приходить до переконання, що перебіг позовної давності почався з 13 грудня 2023 року, а відтак строк позовної давності не є пропущеним.

За наведених обставин суд вважає за належне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13,259, 263-265 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , безпідставно набуті грошові кошти в сумі 50000 грн., з урахуванням індексу інфляції в розмірі 344600 грн., 3 % річних 27000 грн., всього 421600 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Криничанський районний суд шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В. В. Берелет

р