ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1343/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кочеткової І.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , представником яких є адвокат Рогава Ірина Таріелівна, на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,правонаступником якого є ОСОБА_1 , третя особа Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 в особі представника адвоката Железняк В.К. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_5 , померлої у 2003 році та ОСОБА_6 , померлого у 2004 році.

26 квітня 1998 року ОСОБА_3 виїхала для роботи та проживання до Сполучених Штатів Америки, де мешкає і по цей час. ОСОБА_3 перебуває на тимчасовому обліку в Генеральному консульстві України в Нью-Йорку (США).

Влітку 2014 року ОСОБА_3 дізналась про те, що її батьки померли, після їх смерті залишилось спадкове майно трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Батьки позивача мешкали разом з її братом ОСОБА_4 , тому останній фактично прийняв спадщину.

Зазначає, що ОСОБА_3 не прийняла спадщину після смерті своїх батьків у встановлений законом строк, так як безвиїзно знаходилась у Сполучених Штатах Америки і не була повідомлена про смерть батьків.

Просила суд визнати причину пропуску строку звернення до нотаріальної контори поважною та надати їй додатковий строк терміном два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батьків ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року позовні вимоги у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволені.

Визначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті батьків - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 протягом двох місяців з моменту набрання цього рішення законної сили.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, 12 липня 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника адвоката Рогави Ірини Таріелівни подали апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Рогава І.Т. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повному обсязі досліджені обставини, які мають значення для справи. Вважає, що поза увагою суду залишилось те, що сам факт перебування позивача за кордоном не свідчить про поважність причин пропуску строку на подання заяви на прийняття спадщини, враховуючи той факт, що позивачка знала, як про смерть матері, так і про смерть батька, оскільки її доньки були присутні на похованні дідуся та бабусі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Железняк В.К. зазначає, що вважає судове рішення законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають процесуального права на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду, оскільки відповідач у справі ОСОБА_4 помер 2019 року, за життя погодився із заочним рішенням, до апеляційного суду із скаргою не звертався, у зв`язку з чим вважає, що заочне рішення не впливає на права спадкоємців відповідача по справі. Окрім того, адвокат у відзиві наголошує, що позивачка не знала про смерть батьків, не мала змоги спілкуватись з ними через відсутність іншого зв`язку окрім листування. При цьому зазначає, що всі роки передавала для утримання батьків значні суми грошей через українців, які прямували в Україну зі США. Вказує, що причиною поважності пропуску строку на звернення із заявою про прийняття спадщини є велика відстань між нею та спадковим майном. Посилаючись на вказане, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника адвоката Рогави Ірини Таріелівни задоволено. Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року у цій справі скасовано та у задоволенні вимог позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Постанову Запорізького апеляційного суду від 13 вересня 2022 року скасовано, справу № 333/10501/14-ц передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника адвоката Рогави Ірини Таріелівни задоволено. Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року у цій справі скасовано та у задоволенні вимог позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 21 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Постанову Запорізького апеляційного суду від 06 вересня 2023 року скасовано, справу № 333/10501/14-ц передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність досліджених доказів свідчить про можливість визнання пропущеного позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки зазначені нею докази не спростовуються матеріалами справи, що є підставою для визначення їй, як спадкоємиці за законом, додаткового строку на звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батьків ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що свідоцтвом про народження на ім`я ОСОБА_7 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, серії НОМЕР_1 від 28 листопада 2014 року підтверджено, що її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

27 листопада 1971 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_9 », що підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 4 від 27 листопада 1971 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 11 грудня 2014 року (актовий запис № 4996), місце смерті: м. Запоріжжя, місце реєстрації: Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.

Відповідно до інформації, наданої державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 заводилась спадкова справа № 937/2003, із заявою до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом у встановлений строк звернувся ОСОБА_4 , 1961 р.н. та 20 липня 2011 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 11 грудня 2014 року (актовий запис № 307), місце смерті: м. Запоріжжя, місце реєстрації: Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.

З копії спадкової справи № 481/2004, заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено, що із заявою про прийняття спадщини за законом у встановлений законом строк звернувся ОСОБА_4 , 1961 р.н. та 20 липня 2011 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 від 17 червня 1997 року на ім`я ОСОБА_3 та візи № НОМЕР_5 , остання 28 квітня 1998 року виїхала за кордон та прийнята на тимчасовий консульський обліку в Генконсульстві України в Нью-Йорку (США).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина 1 ст. 1222).

Згідно зі ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини 3 статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який пропустив цей строк.

Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

При виборі і застосуванні вказаних норм права стосовно встановлення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини суд враховує висновки щодо їх застосування, викладені в постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 645/7452/19, де зауважується, що відсутність офіційних даних, а відтак достовірних відомостей про смерть саме конкретної особи є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12). Отже, місцевий суд, з яким погодився касаційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що незнання про смерть спадкодавця є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а відтак є підстави для визначення додаткового строку для подання позивачкою заяви про прийняття спадщини. Разом з тим слід погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про те, що причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».

Як на поважну причину пропуску строку на прийняття спадщини, позивач посилається на те, що вона з 1998 року виїхала для роботи та проживання до Сполучених Штатів Америки, де мешкає по цей час, на те, що іншого зв`язку окрім листування з рідними вона не мала, а також на той факт, що про смерть батьків вона дізналася лише у 2014 році.

Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, не врахував, що проживання у Сполучених Штатах Америки, відсутність Інтернету на початку 2000-х років, а також необізнаність про факт смерті батьків протягом більш ніж 10 років, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки позивачка не надала доказів існування таких обставин та труднощів.

Сам факт проживання позивачки закордоном не свідчить про неможливість своєчасного прийняття нею спадщини, шляхом направлення відповідної заяви до нотаріальної контори поштою, або шляхом звернення до консульської установи України, у зв`язку з чим колегія вважає, що місцевий суд зробив неправильний висновок про задоволення позову.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, ухваленій у справі № 336/1127/17 (провадження № 61-14870св18) від 27 травня 2020 року.

Колегія суддів також не бере до уваги посилання позивачки, викладене у відзиві на апеляційну скаргу, щодо відсутності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права на апеляційне оскарження даного заочного рішення суду.

Так, як зазначає у відзиві ОСОБА_3 , відповідач у справі ОСОБА_4 , який помер у 2016 році, за життя знав про ухвалене рішення, погодився з ним, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення не впливає на права його спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 не був жодного разу повідомлений про розгляд справи, оскільки поштові відправлення судових повісток повертались без вручення, повторно не направлялись, альтернативним способом відповідач судом не повідомлявся.

Окрім того в матеріалах справи відсутні відомості про вручення відповідачу копії оскаржуваного заочного рішення. Наявність у справі лише супровідного листа про направлення такої копії не свідчить про її отримання, оскільки відсутнє не тільки повідомлення про вручення поштового відправлення, але і даних, що копії взагалі відправлялись.

Отже колегія суддів приходить до висновку, що відповідач за життя не знав про існування оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим був позбавлений можливості його оскаржити, а отже колегія суддів приходить до висновку, що дане рішення впливає на права спадкоємців відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і вони мають право на його апеляційне оскарження згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, невірно визначив природу спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги зайшли своє підтвердження під час розгляду колегією суддів матеріалів справи.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовну про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , в особі представника адвоката Рогави Ірини Таріелівни задовольнити.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді: