Провадження № 2-з/638/182/25
УХВАЛА

Іменем України

31 жовтня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі судді Латки І.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , про забезпечення позову,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним іпотечних договорів, треті особи - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , подав заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд:

1) Заборонити ОСОБА_3 відчужувати та передавати в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI в літ. «А-4», загальною площею 67,2 кв. м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_2 ;

2) Заборонити усім суб`єктам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, державним реєстраторам, нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будьякі нотаріальні дії та/або реєстраційні дії щодо таких об`єктів нерухомості: квартири АДРЕСА_1 та нежитлових приміщення підвалу № XVI, ХХІ в літ. «А-4», загальною площею 67,2 кв. м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_2 .

Заява мотивована тим, що з 17.03.2020 є власником квартири АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень підвалу № XVI, XXI в літ. «А-4», загальною площею 67,2 кв. м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_2 . Його право власності на квартиру АДРЕСА_3 та нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI оспорювалося ОСОБА_5 . Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 24.11.2020 у справі № 638/1665/20, серед іншого, скасовано державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 , нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 поновлено державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI, за ОСОБА_5 . Проте, постановою Харківського апеляційного суду від 17.03.2021, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду від 18.08.2021, скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.11.2020 та відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

Крім того, у листопаді 2021 року ОСОБА_5 звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з володіння, скасування державної реєстрації, поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2023 року у справі № 638/17112/21, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02 травня 2024 року у справі № 638/17112/21, зокрема, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру та нежитлові приміщення. На підставі цього рішення 30 червня 2023 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на спірну квартиру нежитлові приміщення.

В подальшому постановою Касаційного цивільного суду від 25 червня 2025 року скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 травня 2024 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння, скасування державної реєстрації, поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вже після ухвалення постанови Верховного Суду від 25 червня 2025 року, родина Богомол, розуміючи правові наслідки цієї постанови, уклала ряд послідовних правочинів із формального відчуження спірного майна. Зокрема, 09.07.2025 ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу № 3467, на підставі якого право власності на спірне майно формально перейшло до ОСОБА_4 . Далі відчуження спірного майна відбувалося ланцюгово, шляхом укладення низки взаємопов`язаних правочинів, а саме 22.07.2025 ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_3 договір дарування № 3788 на підставі якого право власності на спірне майно, формально перейшло до ОСОБА_3 15.10.2025 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір позики б/н, на забезпечення виконання якого було укладено іпотечний договір № 1125 від 15.10.2025. Згідно з іпотечним договором № 1125 від 15.10.2025 ОСОБА_3 надав в іпотеку спірну квартиру АДРЕСА_3 . Також на забезпечення виконання договору позики б/н від 15.10.2025 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір № 1227 від 15.10.2025, за яким ОСОБА_3 надав в іпотеку нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI.

Зважаючи на те, що вищезазначені правочини вчинені родиною Богомол вже після ухвалення постанови Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 638/17112/21, такі дії родини Богомол свідчать про послідовне та цілеспрямоване відчуження спірного майна без наявності на це повноважень з метою унеможливлення виконання судового рішення та уникнення цивільно-правової відповідальності. З цих підстав позивач просив вжити заходи забезпечення позову у запропонований ним спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Отже, заяву про забезпечення позову розглянуто без виклику учасників справи в судове засідання.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зроблено висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням заявлених заявником позовних вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Як підставу для звернення до суду із заявою про забезпечення позову заявник посилається те, що відповідачі після ухвалення постанови Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 638/17112/21, якою підтверджено право власності позивача на спірне нерухоме майно, послідовно та цілеспрямовано вчинили низку дій, з метою унеможливлення виконання судового рішення та уникнення цивільно-правової відповідальності.

На переконання суду, можливе відчуження спірного нерухомого майна, зокрема шляхом звернення стягнення на нього, оскільки на теперішній час воно перебуває в іпотеці, може призвести до необхідності залучення до участі у справі осіб, прав і інтересів яких стосуватиметься вирішення даного спору, неможливості виконання рішення суду у випадку задоволення позову у зв`язку з наявністю майнового інтересу цих осіб.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору, та/або передача права власності на майно іншім особам, які не беруть участь у даному судовому процесі, може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 19.12.2018 у справі № 910/9254/18.

Враховуючи предмет та підстави позову, вимога про забезпечення позову шляхом заборони вчинення певних дій щодо нерухомого майна є співмірною з позовними вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача або інших осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Суд вважає обґрунтованим посилання позивача у заяві про забезпечення позову на те, що у випадку відчуження відповідачем спірного нерухомого майна на користь третіх осіб це ускладнить захист позивачем своїх прав у разі ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог за вищевказаним позовом.

З урахуванням викладеного, з огляду на предмет та підстави позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони вчинення щодо спірного нерухомого майна дій, спрямованих на його відчуження, передання в іпотеку, проведення будь-яких реєстраційних дій щодо нього, оскільки у випадку незастосування таких заходів це призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Суд вважає необхідним зазначити, що вжиття заходів забезпечення позову обмежує лише право власника на розпорядження цим майном і діє до розгляду по суті цивільної справи або до скасування заходів забезпечення позову в порядку, визначеному ЦПК України.

Крім того, суд звертає увагу, що забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Застосовувати заходи зустрічного забезпечення суд не вважає за необхідне у зв`язку із відсутністю відомостей про те, що забезпечення позову спричинить збитки для відповідача.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , про забезпечення позову - задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову до набрання законної сили судовим рішення у справі № 638/21447/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним іпотечних договорів, треті особи - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, а саме:

Заборонити ОСОБА_3 відчужувати та передавати в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення підвалу № XVI, XXI в літ. «А-4», загальною площею 67,2 кв. м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_2 ;

Заборонити усім суб`єктам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, державним реєстраторам, нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які нотаріальні дії та/або реєстраційні дії щодо таких об`єктів нерухомості: квартири АДРЕСА_1 та нежитлових приміщення підвалу № XVI, ХХІ в літ. «А-4», загальною площею 67,2 кв. м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_2 .

Ухвала суду набирає законної сили негайно після підписання та підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали складено 31 жовтня 2025 року.

Суддя І.П. Латка