ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 395/168/21

провадження № 61-7039св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Новомиргородська міська рада Кіровоградської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 липня 2023 року в складі судді Кратка Д. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року в складі колегії суддів Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Василенко Л. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області (далі - Новомиргородська міська рада) та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що у провадженні Кропивницького апеляційного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Новомиргородської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування (справа № 395/853/19). Під час розгляду цієї справи ОСОБА_2 як на підставу своїх вимог посилалася на рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382, яким на підставі її заяви оформлено право власності на самовільно побудовані господарські будівлі на АДРЕСА_1 , а саме тамбур розміром 1,40 м х 2,88 м та гараж розміром 8,30 м х 4,80 м як такі, що побудовані без порушення технічних норм.

ОСОБА_1 зазначала, що вказане рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 є незаконним та таким, що порушує її право власності на 1/2 частку спірних об`єктів, з огляду на таке.

Позивач є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані на АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року та на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, укладеного з ОСОБА_3 . Іншим співвласником 1/2 частки зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями є відповідач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 січня 2009 року.

Оскільки на час отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року поділу майна в натурі між співвласниками не було, а спірні гараж літ. «Ж», вимощення літ. «І, ІІ» та огорожа № 3 були збудовані самовільно, без погодження з усіма співвласниками та не відомо ким із них, то ці об`єкти правильно увійшли до спадкового майна після смерті ОСОБА_4 (матері ОСОБА_1 ) та ОСОБА_5 (матері ОСОБА_2 ).

Позивач звертала увагу на те, що в оскаржуваному рішенні виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1385 зазначено тільки те, що спірний гараж побудований без порушень, а ким саме і в якому році не зазначено, тому він і ввійшов до спадкового майна. Крім того, звертала увагу на те, що на момент оформлення права власності у ОСОБА_2 не існувало правовстановлюючих документів на гараж. Також відсутні докази того, що спірний гараж побудований у 2000 році, а не раніше.

ОСОБА_1 зазначила що підставами для визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 є:

- заява на узаконення тамбура та гаража, подана до міської ради одноособово ОСОБА_2 , без відома всіх співвласників та після смерті спадкодавців - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , за життя яких проводилися самовільні забудови та перепланування, без будь-яких документів, що ОСОБА_5 чи ОСОБА_2 є забудовником гаража чи тамбура;

- рішення прийнято без участі та відома спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- рішення є ненормативним актом одноразового застосування, яке виконано - узаконено самовільне будівництво співвласників як приналежне майно будинку спільної часткової власності;

- зміни у технічному паспорті Новомиргородським БТІ були зроблені, як і складений акт дотримання чинного законодавства в галузі будівництва, 23 грудня 2008 року, а рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради прийнято 25 грудня 2008 року, що свідчить про те, що зміни у технічному паспорті БТІ проведені раніше ніж наданий на це дозвіл у рішенні виконавчого комітету Новомиргородської міської ради;

- на момент подання заяви до міської ради та прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_2 не мала свідоцтва про право на спадщину, яке було видано їй лише 24 січня 2009 року, тобто не було законних підстав для прийняття заяви та ухвалення рішення виконавчим комітетом Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382;

- у рішенні виконавчого комітету Новомиргородської міської ради узаконено самовільно збудовані гараж та тамбур, збільшено житлову площу з посиланням на пункт 10 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також на те, що спірні об`єкти побудовані на власній земельній ділянці, однак присадибна земельна ділянка не приватизована і ніколи не встановлювався порядок користування нею, тобто перебуває у спільному користуванні;

- на самовільно збудований гараж, тамбур відсутні будь-які документи, що посвідчують, що саме ОСОБА_5 є забудовником цих споруд.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Маловисківський районний суд Кіровоградської області рішенням від 13 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 саме собою не є правовстановлюючим документом, а лише легітимізує вже існуюче право власності, створює правову підставу для оформлення (державної реєстрації) речового права на майно у встановленому законодавством порядку. Зазначене рішення, яке є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, вичерпало свою дію внаслідок його виконання ОСОБА_2 , у якої виникло право власності на майно в результаті прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка збудувала спірні об`єкти нерухомого майна за час свого життя та набула на них права.

Також суд, урахувавши судові рішення у справах № 395/763/19 та № 395/332/19, якими визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, що були видані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 права позивача ОСОБА_1 не порушуються. Крім того, суд врахував, що ОСОБА_4 (мати позивача ОСОБА_1 ) реалізувала своє право, передбачене статтею 47 Конституції України та пунктом 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та відповідно до рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 26 грудня 2007 року № 884 отримала квартиру АДРЕСА_2 . Підставою отримання зазначеної квартири було перебування її будинку, що розташований на АДРЕСА_1 , в аварійному стані як непридатного для проживання та такого, що не підлягає ремонту.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Черкаський апеляційний суд постановою від 03 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 липня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а також зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою юридичну силу після його реалізації, а саме після одержання документів, що посвідчують право власності та подальшої його державної реєстрації відповідно до встановленого законом порядку. Тому його скасування не породжує наслідків для власників майна, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння майном і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Тому після оформлення позивачем та відповідачем права власності на майно між сторонами виник спір про право, а отже, сторона, яка вважає себе власником спірного майна має захищати свої права у спосіб, передбачений статтями 387, 391, 1212 ЦК України, а не шляхом визнання незаконним та скасування вже виконаного (реалізованого) рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

12 травня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 липня 2023 року і постанову Черкаського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а також не дослідили доказів та обставин, на які посилався заявник. Також суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13, а також у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 400/4001/19, від 03 серпня 2022 року у справі № 363/3619/18, від 15 листопада 2023 року у справі № 695/1456/18. Крім того, заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без участі позивача та її представника, а також не врахував заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, на підтвердження чого було надано відповідні докази.

Заявник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою юридичну силу після його реалізації, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійним. Зазначає, що оскаржуване рішення суперечить актам цивільного законодавства, прийнято поза межами повноважень виконавчого органу Новомиргородської міської ради, не відповідає нормам статті 376 ЦК України, а також прийнято через рік після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оформлення права власності на самовільне будівництво за заявою ОСОБА_2 відбулося за відсутності правових підстав, оскільки на момент прийняття рішення були відсутні правовстановлюючі документи, видані на ім`я відповідача як співвласника будинку, а також відсутні документи, які б свідчили, що вона є забудовником. Крім того, на час прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_2 ще не отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті своєї матері.

Зазначає, що до ОСОБА_2 могло перейти лише право власності на будівельні матеріали, які були використані її спадкодавцем під час самочинного будівництва спірних об`єктів нерухомості, зазначених в оскаржуваному рішенні, і таке право могло виникнути лише на підставі рішення суду, а не виконавчого комітету міської ради.

Звертає увагу на те, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року порушує її право як власника 1/2 частки спірного житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами. Оскільки на час отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину поділу в натурі між співвласниками нерухомого майна здійснено не було та були відсутні докази того, ким було збудовано гараж, вимощення та огорожа, чи надавали згоду на таке будівництво інші співвласники, то зазначені об`єкти цілком законно увійшли до спадкового майна після смерті її матері ОСОБА_4 . Рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради прийнято без участі та відома спадкоємців та співвласників ОСОБА_3 та позивача, які на час його прийняття фактично вступили у спадщину шляхом направлення відповідної заяви до нотаріуса.

Крім того, заявник звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням відповідача, яке суперечить нормам чинного законодавства, порушені її права як власника 1/2 частки нерухомого майна, а також оскаржуване рішення стало підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на підставі рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2023 року у справі № 395/332/19.

Також від ОСОБА_1 надійшла заява про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для визначення юрисдикції. Заявник вважає, що спір у цій справі виник з публічно-правових відносин, а тому повинен розглядатися у порядку адміністративної юрисдикції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 03 червня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Маловисківського районного суду Кіровоградської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у липні 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2024 року Новомиргородська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, а також на безпідставність доводів касаційної скарги, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Також у липні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

На підставі договорів купівлі-продажу від 26 листопада 1980 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 придбали по 1/4 частці будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 1312,3 кв. м, який складається з одноповерхового дерев?яномазаного жилого будинку, облицьованого цеглою, загальною площею 108,8 кв. м, та надвірних будівель: сарай під літ. «Г», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «У» (т. 1, а. с. 59, 60).

На підставі договору дарування від 23 вересня 1994 року та договору купівлі-продажу від 07 травня 2001 року ОСОБА_5 набула у власність 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 . Зазначена частина житлового будинку розміщена в житловому будинку під літ. «А», надвірні будівлі: погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «У», сарай під літ. «Г», «Д», огорожа.

Відповідно до експертного висновку про технічний стан будівлі, розташованої на АДРЕСА_3 , зробленого Проектно-вишукувальним інститутом «Кіровоградагропроект» у 2006 році, за комплексним станом конструктивних елементів будівля під літ. «А» на момент обстеження перебувала в аварійному стані, подальша експлуатація будівлі житлового будинку неможлива. Обстежена будівля не підлягає ремонту, оскільки затрати на її ремонт перевищують витрати на будівництво нового аналогічного будинку. Будівлі господарського призначення під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «У» на момент обстеження перебували у напівзруйнованому або повністю зруйнованому стані і не підлягають ремонту (т. 1, а. с. 98-100).

Рішенням Новомиргородської міської ради від 12 жовтня 2000 року № 470 «Про надання земельної ділянки ОСОБА_4 » передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,0753 га, на АДРЕСА_3 , для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (т. 1, а. с. 94).

Рішенням виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 17 серпня 2006 року № 149, обговоривши інформацію міського голови про постановку особи з інвалідністю Великої Вітчизняної війни ОСОБА_4 , яка зареєстрована на АДРЕСА_3 , на квартирний облік при міській раді, врахувавши представлені документи, які свідчали, що ОСОБА_4 маючи на праві приватної власності частину житлового будинку на АДРЕСА_3 , протягом тривалого часу (декілька років) не проводила поточні ремонтні роботи для підтримання цієї частини будинку в належному стані, чим довела цю частину будинку до аварійного стану, відмовлено ОСОБА_4 у прийнятті на квартирний облік при Новомиргородській міській раді Кіровоградської області для поліпшення житлових умов, оскільки заявниця практично проживає у своєї доньки на АДРЕСА_4 , житлова площа за даними Бюро технічної інвентаризації складається із трьох жилих кімнат площею 37,9 кв. м, на якій проживає три особи (т. 1, а. с. 97).

Постановою від 04 травня 2007 року Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про скасування рішення про відмову у постановці на квартирний облік та зобов`язання поставити на квартирний облік та надати житло скасував рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 17 серпня 2006 року № 149 та зобов`язав виконавчий комітет Новомиргородської міської ради Кіровоградської області вчинити дії щодо постановки на квартирний облік та надання житла ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 102-104).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 24 травня 2007 року № 547 «Про постановку ОСОБА_4 на квартирний облік при Новомиргородській міській раді» виконавчий комітет міської ради вирішив: поставити на квартирний облік при Новомиргородській міській раді за № 147 сім`ю ОСОБА_4 у складі 2-х осіб - заявника ОСОБА_4 та онука ОСОБА_7 для отримання житла позачергово, як таку, що потребує житлової площі, відповідно до рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 04 травня 2007 року, особова справа № 613 (т. 1, а. с. 105).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 26 грудня 2007 року № 884 «Про надання житла ОСОБА_4 » виконавчий комітет вирішив: вивести квартиру АДРЕСА_2 із розряду службових та надати цю квартиру ОСОБА_4 , яка перебуває на обліку на позачергове отримання житла, згідно з рішенням виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 24 травня 2007 року № 547, як така, що потребує житлової площі; видати ордер на отримання житла на ім`я ОСОБА_4 (т. 1, а. с.106).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Виконавчий комітет Новомиргородської міської ради рішенням від 25 грудня 2008 року № 1382 «Про оформлення права власності на самовільне будівництво господарських споруд на АДРЕСА_1 », обговоривши заяву ОСОБА_2 про оформлення права власності на самовільне будівництво господарських споруд померлою ОСОБА_5 на власній присадибній ділянці на АДРЕСА_1 та врахувавши акт перевірки дотримання вимог чинного законодавства в галузі будівництва від 23 грудня 2008 року, вирішив оформити право власності на самовільно побудовані: тамбур розміром 1,40 м х 2,88 м; гараж розміром 8,30 м х 4,80 м, та збільшити загальну площу на 6,6 кв. м, житлову - на 1,5 кв. м на АДРЕСА_1 , без порушення технічних норм забудови (т. 1, а. с. 12).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 січня 2009 року ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкове майно складається з 1/2 частки будинку з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому розташована 1/2 частка, дерев?яномазаний, обкладений цеглою під літ. «Аакркр», житловою площею 91,6 кв. м, загальною площею 157,2 кв. м, та господарсько-побутові будівлі: сарай під літ. «Б», сарай під літ. «Д», погріб під літ. «В», гараж під літ. «Ж», вбиральня під літ. «У», огорожа № 1-3, замощення І-ІІ (т. 1, а. с. 14).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкове майно складається з 1/4 частки будинку з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому розташована зазначена частка, дерев?яномазаний, обкладений цеглою під літ. «Аакркр», житловою площею 91,6 кв. м, загальною площею 157,2 кв. м, та господарсько-побутові будівлі: сарай під літ. «Б», сарай під літ. «Д», погріб під літ. «В», гараж під літ. «Ж», вбиральня під літ. «У», огорожа № 3, замощення І-ІІ (т. 1, а. с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги (дочка) майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 1/4 частки будинку з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому розташована зазначена частка, дерев?яномазаний, обкладений цеглою під літ. «Аакркр», жилою площею 91,6 кв. м, загальною площею 157,2 кв. м, та господарсько-побутові будівлі: сарай під літ. «Б», сарай під літ. «Д», погріб під літ. «В», гараж під літ. «Ж», вбиральня під літ. «У», огорожа № 3, замощення І-ІІ.

На підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_1 1/2 частку будинку з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 . Житловий будинок, 1/4 частка якого відчужується, дерев?яномазаний, обкладений цеглою під літ. «Аакркр» жилою площею всього будинку 91,6 кв. м, загальною площею всього будинку 157,2 кв. м, та господарсько-побутові будівлі: сарай під літ. «Б», сарай під літ. «Д», погріб під літ. «В», гараж під літ. «Ж», вбиральня під літ. «У», огорожа №-№ 3, замощення І-ІІ (т. 1, а. с. 15-17).

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 по 1/2 частці кожна.

Рішенням від 21 червня 2022 року Маловисківський районний суд Кіровоградської області у справі № 395/763/19 задовольнив позов ОСОБА_2 . Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О. 24 березня 2015 року за реєстровим номером 301 спадкоємцю ОСОБА_3 на спадкове майно її батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою від 12 жовтня 2022 року Кропивницький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року - без змін.

Постановою від 25 травня 2023 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року залишив без змін (т. 3, а. с. 208-215).

Рішенням від 16 січня 2023 року Маловисківський районний суд Кіровоградської області, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 08 червня 2023 року, в справі № 395 /332/19 позов ОСОБА_2 задовольнив. Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАМ, № 592811, видане 24 березня 2015 року державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О. спадкоємцю ОСОБА_1 на спадкове майно після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 303, спадкова справа № 266-08.

На заяву ОСОБА_2 Новомиргородська дільниця обласного комунального підприємства Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації повідомила, що гараж (8, 30 х 4, 30 м) узаконено та визнано на нього право власності рішенням виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 за померлою ОСОБА_5 . Після узаконення самовільного будівництва змінилися частки. Після проведення перерахунку розміру часток попередні правовстановлюючі документи гасяться та видаються свідоцтва про право власності на нові частки. Заяв на перерахунок часток до бюро технічної інвентаризації не надходило, перерахунок часток не виконувався, залишилися правовстановлюючі документи, які не відповідають новим часткам. Без згоди усіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку (т. 1, а. с. 110).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Предметом спору у цій справі є визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 «Про оформлення права власності на самовільне будівництво господарських споруд на АДРЕСА_1 ».

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 саме собою не є правовстановлюючим документом, а лише легітимізує вже існуюче право власності, створює правову підставу для оформлення (державної реєстрації) речового права на майно у встановленому законом порядку. Зазначене рішення виконавчого комітету, яке є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, вичерпало свою дію внаслідок його виконання ОСОБА_2 , у якої виникло право власності на майно в результаті прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка збудувала об`єкти нерухомого майна за час свого життя та набула на них прав, право на спадкування яких має спадкоємець у випадку прийняття спадщини після померлого спадкодавця.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з підпунктом 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих законом повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради в галузі житлово-комунального господарства віднесено облік та реєстрацію відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форми власності.

Також підпунктом «а» пункту 6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення та у відповідній редакції), передбачено, що органами місцевого самоврядування здійснюється оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності.

Колегія суддів звертає увагу, що оформлення та визнання права власності не є тотожними поняттями.

Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382, за заявою ОСОБА_2 , вирішено питання про оформлення права власності на самовільно побудовані тамбур розміром 1,40 м х 2,88 м та гараж розміром 8,30 м х 4,80 м, а також про збільшення загальної площі на 6,6 кв. м, а житлової - на 1,5 кв. м на АДРЕСА_1 , без порушення технічних норм забудови. Також зобов`язано Новомиргородське бюро технічної інвентаризації провести відповідні зміни у технічному паспорті спірного домоволодіння.

Тобто у пункті 1 оскаржуваного рішення зазначено саме про оформлення права власності на спірні об`єкти нерухомого майна - гараж та тамбур, а не про визнання права власності на це майно. Пунктом 2 цього рішення виконавчий комітет вирішив просити Новомиргородське бюро технічної інвентаризації провести відповідні зміни у технічному паспорті спірного домоволодіння, а не видати свідоцтво про право власності.

Тобто рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради не є правовстановлюючим документом та прийнято у зв`язку з виключною компетенцією органу місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 5 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Так, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Водночас із зазначеного Рішення Конституційного Суду України слідує, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб, зокрема відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України, за умови підтвердження особою порушення її прав або інтересу оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування.

У статті 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), за своєю суттю не є правочином. Як наслідок, до незаконності правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані.

Незаконність правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України) як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про незаконність правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Про порушення суб`єктивного права правовим актом індивідуальної дії, виданим органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), може свідчити те, що він перешкоджає суб`єкту в реалізації його права або інтересу.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Подібну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 923/466/17, від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13, на яку, зокрема, посилається позивач у касаційній скарзі.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилалася на те, що оскаржуване рішення прийняте з перевищенням наданих законом повноважень, без наявності необхідних підстав, з порушенням вимог чинного законодавства на час його прийняття, є неправомірним та таким, що порушує її право на спадкове майно після смерті матері, зокрема на спірні гараж та тамбур, які увійшли до спадкового майна.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 та оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховних Суд, урахувавши те, що оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Новомиргородської міської ради не визнавалося право власності на спірні об`єкти, а лише зазначалося про оформлення права власності на це майно, що свідчить про те, що це рішення не є правовстановлюючим документом, прийнято у зв`язку з виключною компетенцією органу місцевого самоврядування, дійшов висновку про безпідставність доводів позивача, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням вимог чинного законодавства на час його прийняття.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою юридичну силу після його реалізації, а саме після одержання документів, що посвідчують право власності, та подальшої його державної реєстрації відповідно до встановленого законом порядку. Тому, його скасування не породжує наслідків для власників майна, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння майном, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах, яким оскаржуване рішення не є.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення її спадкових прав на спірне майно, то колегія суддів ураховує те, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що її мати за життя брала участь у будівництві спірних об`єктів і що такі об`єкти будувалися за рахунок її сил чи коштів.

Крім того, суди правильно врахували те, що ОСОБА_4 (мати позивача ОСОБА_1 ) у зв`язку з тим, що її будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , перебував у аварійному стані як непридатний до проживання та такий, що не підлягає ремонту, отримала на підставі рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 26 грудня 2007 року № 884 квартиру АДРЕСА_2 .

Враховуючи встановлені судами обставини у цій справі, а також судові рішення в справах № 395/763/19 та № 395/332/19, які набрали законної сили, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, що були видані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позивачем порушення своїх прав оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13, а також висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 лютого 2023 року у справі № 400/4001/19, від 03 серпня 2022 року у справі № 363/3619/18, від 15 листопада 2023 року у справі № 695/1456/18, є безпідставним, оскільки висновки у зазначених справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності сторони позивача та її представника, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів керується таким.

У справі, яка переглядається, позивач та її представник були належним чином повідомлені про розгляд справи в апеляційному суді, були обізнані про дату судового розгляду справи апеляційним судом, однак у судове засідання, призначене на 03 квітня 2024 року, не з`явилися. Представник позивача подав до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого апеляційний суд відмовив.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Як відомо з матеріалів справи, справу в апеляційному суді призначали до розгляду неодноразово, а саме на: 20 грудня 2023 року, 07 лютого 2024 року, 06 березня 2024 року, 03 квітня 2024 року.

ОСОБА_1 та її представник були повідомлені про судові засідання, призначені на зазначені дати, що підтверджується матеріалами справи. На зазначених судових засіданнях позивач та її представник присутні не були, неодноразово просили відкласти розгляд справи, посилаючись на незадовільний стан позивача, про що свідчать їх клопотання про відкладення розгляду справи.

Зазначене свідчить про те, що позивач, будучи обізнаною про розгляд справи у суді апеляційної інстанції за її апеляційною скаргою, не проявила належної зацікавленості у розгляді справи. Тому, врахувавши незацікавленість у розгляді спору, апеляційний суд правомірно розглянув справу за відсутності позивача.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності позивача є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

У зв`язку з чим доводи касаційної скарги не підтвердилися, тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Щодо заяви ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для визначення юрисдикції

Звертаючись до суду з заявою про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для визначення юрисдикції, заявник посилалася на те, що спір у цій справі виник з публічно-правових відносин, а тому повинен розглядатися у порядку адміністративної юрисдикції.

У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання має містити обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що відсутні підстави, передбачені у статті 403 ЦПК України, для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки Велика Палата Верховного Суду вже викладала у постановах, зокрема від 05 травня 2020 року в справі № 462/1055/19 (провадження № 14-55цс20), висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах. Касаційний суд не вбачає підстав для ініціювання відступлення від наведених висновків Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 липня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко