Номер провадження: 22-ц/813/5072/25
Головуючий у першій інстанції Ганошенко С. А.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
09.10.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів:Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 березня 2025 року,
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в обґрунтування зазначивши, що 25.10.2006 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4800 доларів США та 5000 грн за виконання послуги з оформлення будинку за адресою: АДРЕСА_1 у її власність, що підтверджується розпискою. Вказаний будинок підлягав продажу ОСОБА_2 та потребував подальшого оформлення, однак у 2007 році на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси визнано за іншою особою.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2021 року встановлено, що відповідач отримала дані грошові кошти від ОСОБА_2 за роботу з оформлення документів на будинок, які згодом зобов`язалась повернути у зв`язку із неможливістю виконати дану послугу.

На неодноразові звернення позивача щодо повернення грошових коштів у розмірі 4800 доларів США та 5000 грн відповідач не реагує, від зустрічей ухиляється.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в сумі 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень; 3% річних в сумі 7172,54 грн.; інфляційні втрати за користування 5000,00 грн у розмірі 275,00 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8500,00 грн.; судовий збір в сумі 2034,17 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Малиновський районний суд м. Одеси рішення від 04 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5000,0 (п`ять тисяч) грн та 4800,0 (чотири тисячі вісімсот) доларів США, що відповідно до курсу НБУ є еквівалентом 198417,12 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста сімнадцять грн 12 коп), разом становить 203417,12 грн (двісті три тисячі чотириста сімнадцять грн 12 коп); суми нарахованих 3% річних в розмірі 7163,18 грн (сім тисяч сто шістдесят три грн 18 коп) та інфляційних втрат за користування 5000 грн у розмірі 275 грн (двісті сімдесят п`ять грн), за період з 22.05.2023 року по 23.07.2024 року; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8500,00 (вісім тисяч) грн; судовий збір у розмірі 2034,17 (дві тисячі тридцять чотири) грн 17 коп.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що розписка, укладена сторонами від 25.10.2006 року підтверджує, що сума, яка була взята ОСОБА_1 у ОСОБА_2 , не була відповідачем повернута позивачу. У розписці зазначено, що саме ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 та саме в своїх інтересах, на оформлення документів на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 суму грошових коштів 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень. На час надання ОСОБА_1 розписки у 2006 році, нерухоме майно, про яке йшлось у ній не належало відповідачу на праві власності, інших документів, які б свідчили про правомірність дій відповідача відносно вказаного майна суду надано не було, що виключає факт того, що ОСОБА_1 діяла не в своїх інтересах, а від імені інших осіб на належній правовій підставі, зокрема договору чи довіреності.

Судом зауважено, що як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Доводи про те, що припис частини другою статті 625 ЦК може бути застосований судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання, не береться до уваги, бо ним якраз порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК.При цьому, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а тому стягненню підлягає сума, визначена позивачем при подачі позову, в частині її не перевищення розрахунку.

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача про стягнення заявлених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8500 грн, на підтвердження яких позивачем надано угоду № 10-10/19 про надання правової допомоги від 10.10.2019 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Берегового В.В., попередній та остаточний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, квитанції про сплату послуг адвоката на суму 8500 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовити, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції всіх обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що з тексту розписки не вбачається від кого саме відповідач отримала грошові кошти у розмірі вказаної в позовній заяві суми. Дана розписка від 25.10.2006 року не містить обов`язку повернення коштів, строку та порядку повернення грошових коштів, розміру та порядку виплати відсотків тощо.

Скаржник стверджує, що з тексту розписки вбачається, що перша частина тексту та друга її частина написані взагалі різним почерком, що можна встановити без проведення почеркознавчої експертизи.

При цьому, зауважує, що відкрите кримінальне провадження на підставі заяви позивача з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України, закрито у зв`язку із відмовою позивача від обвинувачення, отже відповідач ОСОБА_1 до відповідальності не притягувалася. На думку скаржника, оскільки відповідач не мала жодного відношення до будинку по АДРЕСА_1 , не отримувала довіреності від власника цього будинку на виконання будь-яких дій, направлених на оформлення будь-яких документів стосовно цього будинку, то у позивача ОСОБА_2 відсутні підстави передавати відповідачу будь-які грошові кошти, в тому числі й на оформлення документів.

Окрім наведеного, скаржник також зазначає, що загальний строк позовної давності щодо вимог про повернення «отриманих» відповідачем коштів сплинув у жовтні 2009 року, а отже позивач звернулася із позовною заявою із пропуском строку позовної давності, що становить понад 15 років.

Стосовно позовних вимог про стягнення суми нарахованих 3 % річних та інфляційних витрат у розмірі 5000,0 грн зауважує, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню як похідні від вимог щодо стягнення основної суми боргу та правильним є висновок про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення нарахувань, здійснених на основне зобов`язання, позовна давність щодо якого сплинула.

Скаржник також не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки під час вирішення даного питанням судом повинен враховуватися обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, потребу у вчинені адвокатом процесуальних дій та його участь в судових засіданнях, проте в оскаржуваному рішенні лише зазначено про погодження з доводами позивача щодо стягнення заявлених витрат.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено ОСОБА_2 її право на подання до Одеського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження отримано ОСОБА_2 22 травня 2025 року, що підтверджується розпискою про отримання, наявної в матеріалах справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року справу призначено до розгляду.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 17 липня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ковальчук О.О., про приєднання до матеріалів справи листа, оскільки відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Наявності обставин, що перешкоджали відповідачузвернутися із відповідним клопотанням та долучити докази в суді першої інстанції, з огляду участь в судових засіданнях відповідача та його представника, не встановлено та апеляційному суду не надано.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 липня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залишено без розгляду пояснення позивача, які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу, подані засобами поштового зв`язку 12.07.2025 року, оскільки із матеріалів справи вбачається, що 22.05.2025 року позивач ознайомилася із матеріалами справи та отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 04.07.2025 року, отже строк на подання відзиву на апеляційну скаргу спливав 02.06.2025 року, однак протягом визначеного ухвалою суду строку позивачем відзив на апеляційну скаргу не подано, натомість звернувся із вказаними поясненнями майже після двох місяців з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження.

Одеський апеляційний суд ухвалою витребував із Малиновського районного суду м. Одеси диск із фіксацією всіх судових засідань, з огляду на посилання представника відповідача в апеляційній скарзі щодо застосування строків позовної давності. Розгляд справи відкладено на 09.10.2025 року з метою вчинення відповідних процесуальних дій.

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується довідковим листом.

Представник ОСОБА_1 адвокат Ковальчук О.О. про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідковим листом.

На електронну пошту апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, яке не підписано електронно-цифровим підписом.

Колегія суддів вважає, що вказане клопотання є неналежним способом безпосереднього звернення до суду, оскільки воно не підписано електронно-цифровим підписом, тому судом не розглядається.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що розписка, укладена сторонами від 25.10.2006 року підтверджує, що сума, яка була взята ОСОБА_1 у ОСОБА_2 , не була відповідачем повернута позивачу. У розписці зазначено, що саме ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 та саме в своїх інтересах, на оформлення документів на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 суму грошових коштів 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень. На час надання ОСОБА_1 розписки у 2006 році, нерухоме майно, про яке йшлось у ній не належало відповідачу на праві власності, інших документів, які б свідчили про правомірність дій відповідача відносно вказаного майна суду надано не було, що виключає факт того, що ОСОБА_1 діяла не в своїх інтересах, а від імені інших осіб на належній правовій підставі, зокрема договору чи довіреності.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.

Звертаючись до суду позивач просила стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень; як безпідставно отримані на підставі ст. 1212 ЦК України та 3% річних в сумі 7172,54 грн,

Згідно розписки від 25.10.2006 року, ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 4800,0 дол США та 5000,0 грн для оформлення документів на будинок за адресою АДРЕСА_1 .Вказана розписка містить відомості про відповідача по справі та підпис останньої, а саме ОСОБА_1 та відомості про позивача по справі та її підпис.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2021 року у справі № 521/12876/18 у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено у зв`язку з тим, що між сторонами не виникли позикові правовідносини, які регулюються статтями 1046,1047, 1048 ЦК України, що не позбавляє позивача звернутися до суду з приводу повернення грошових коштів у порядку визначеному законом ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 березня 2021 року у справі № 521/12876/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики встановлено, що відповідно до розписки від 25 жовтня 2006 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень за оформлення документів на будинок АДРЕСА_1 ; - у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язань щодо оформлення документів та продажу вказаного будинку, 02 липня 2008 року ОСОБА_2 звернулась до прокуратури Суворовського району міста Одеси із заявою з приводу шахрайських дій з домоволодінням АДРЕСА_1 ; - за матеріалами кримінальної справи, 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 надавала пояснення, що вона дійсно займалась оформленням документів на будинок АДРЕСА_1 та отримала грошові кошти від ОСОБА_2 . Але згодом стало відомо, що право власності на відповідний будинок набув ОСОБА_4 , у зв`язку з чим оформити документи для продажу будинку ОСОБА_2 виявилось неможливим. ОСОБА_1 пояснила, що залишилась винна ОСОБА_2 3000,00 доларів США, які поверне у максимально стислий термін; - 20 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Суворовського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення злочину, передбаченого статтею 190 КК України (кримінальне провадження за ЄРДР №0005809 від 20 листопада 2014 року).

Із тексту зазначеного вище рішення суду вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приймали участь у розгляді справи № 521/12876/18, а тому під час розгляду цієї справи ними не можуть оспорюватися обставини, які були встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 березня 2021 року.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 березня 2021 року, яке набрало законної сили, є обов`язковим у відповідності до ч. 1 ст. 18 ЦПК України.

Отже, факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 4800 дол США та 5000 грн для оформлення документів на будинок АДРЕСА_1 про що складено розписку від 25.10.2006 року, не підлягає доказуванню, оскільки ці обставини встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 березня 2021 року, яке набрало законної сили.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що з тексту розписки не вбачається від кого саме відповідач отримала грошові кошти у розмірі вказаної в позовній заяві суми, розписка від 25.10.2006 року не містить й обов`язку повернення коштів, строку та порядку повернення грошових коштів, розміру та порядку виплати відсотків тощо; при цьому, з тексту розписки вбачається, що перша частина тексту та друга її частина написані взагалі різним почерком, що можна встановити без проведення почеркознавчої експертизи.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано суду належних та достовірних доказів повернення ОСОБА_2 коштів у розмірі 4800 дол США та 5000 грн.

З огляду на положення ст. 1212 ЦК України, в тому числі й підставу передачі грошових коштів позивачем відповідачу ОСОБА_1 , а саме для оформлення документів на будинок АДРЕСА_1 , про що також безпосередньо зазначено в складеній останньою розписці від 25.10.2006 року, та встановлення відсутності в подальшому укладення вказаного договору у встановленому законом порядку і обумовленій сторонами формі, оскільки грошові кошти відповідачем повернуті не були, апеляційний суд вважає що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підтвердження факту безпідставного отримання грошових коштів та їх неповернення, тому обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5000 грн та 4800 доларів США, що відповідно до курсу НБУ є еквівалентом 198417,12 грн, що разом становить 203417,12 грн.

Посилання скаржника на не застосування судом строків позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами частини другої-п`ятої статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 року у справі № 509/3589/16 зазначив, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосовувати позовну давність».

Із матеріалів справи вбачається, що із відповідною заявою відповідач та його представник до суду першої інстанції не зверталися, що підтверджується матеріалами справи та безпосередньо записами судових засідань, котрі надійшли на адресу апеляційного суду у зв`язку із витребуванням вказаних записів. При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідач та його представник приймали участь в розгляді справи в суді першої інстанції та були присутні у призначених судом судових засіданнях, а саме 31.10.2024 року, 22.01.2025 року, 12.02.2025 року та 04.03.2025 року (дата ухвалення оскаржуваного рішення суду), що вбачається із протоколів судових засідань та безпосередньо вищевказаного диску із фіксацією судових засідань, котрі були витребувані та в подальшому досліджені судом апеляційної інстанції, проте із клопотанням про застосування строку позовної давності не зверталися.

Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, з огляду на обґрунтування зазначених скаржником посилання в даній частині на те, що вони є похідними від стягнення основної суми, за якою строку позовної давності сплив, оскільки як зазначалося вище із заявою про застосування строку позовної давності відповідач та її представник під час розгляду справи в суді першої інстанції не зверталися. Будь-яких інших належних та обґрунтованих доводів в дані частині апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

У статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження понесення витрат позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції надано угоду № 10-10/19 про надання правової допомоги від 10.10.2019 року, орієнтовний попередній розрахунок витрат на правничу допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 39 від 20.06.2024 року про сплату витрат на правничу допомогу за угодою 10-10/19; остаточний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 21.01.2025 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 40 від 21.01.2025 року про сплату витрат на правничу допомогу за угодою 10-10/19.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи(висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, провадження № 14-20цс22).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши критерії реальності, розумності та пропорційності до предмета спору, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час необхідний на виконання робіт, враховуючи, об`єм матеріалів, складність справи, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8500 грн.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов