Справа № 369/3474/23
Провадження № 2/369/551/25
РІШЕННЯ

Іменем України

28.10.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі судді Янченко А.В. за участю секретаря судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 369/3474/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Бучанська районна державна адміністрація Київської області про захист права власності,

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Бучанська районна державна адміністрація Київської області (Відділ з питань державної реєстрації) про захист права власності на майно, а саме 1/3 квартири яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 41, 4 кв.м.

17.03.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву залишено без руху та надано строк на виправлення недоліків.

01.05.2023р. ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 05 червня 2023 р.

01.06.2023 р представником Відповідача подано відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог.

19.06.2023р. ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було задоволено клопотання представника позивача адвоката Денисенко Ігоря Миколайовича про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Бучанська районна державна адміністрація Київської області про захист права власності.

Витребувано у Бучанської районної державної адміністрації Київської області (вулиця Інститутська, 22, Буча, Київська обл., 08293) належним чином засвідчені копії матеріалів архівної справи, що стосуються квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 41, 4 кв.м. Дані матеріали належним чином завірені направити на адресу суду за адресою: вул. Мельниченка, 1 м. Київ, 03170.

Згідно з розпорядженням Керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.07.2024 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 369/3474/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 09.07.2024 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В.

11.07.2024 р. ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області (суддя Янченко А.В.) справу № 369/3474/23 прийнято до свого провадження, призначено підготовче судове засідання

05.05.2025 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті.

28.10.25р представником позивача було подано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якому просив позов задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання 28.10.2025 року не з`явився.

Представник третьої особи у судове засідання 28.10.2025 року не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне:

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 16 лютого 1995 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в процесі приватизації набув права спільної сумісної власності на квартиру яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 41, 4 кв.м. згідно свідоцтва про право власності на житло за № НОМЕР_1 виданого органом приватизації радгоспу ім.. Шевченко в с. Гореничі, Київської області. Відповідно зазначеного свідоцтва про право власності на житло інші частки спільної сумісної власності на вказане майно отримали ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Станом на момент подання позовної заяви дане майно не зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно через відсутність оригіналу свідоцтва про право власності та технічної документації.

Позивач зазначає, що на сьогодні є необхідність продати свою частку, так як є потреба у коштах, однак не може цього здійснити через відсутність відомостей про майно в державному реєстрі прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 звертався до Відділу з питань державної реєстрації Бучанської районної державної адміністрації Київської області однак через відсутність необхідних документів (оригіналу свідоцтва на право власності та технічної документації-яка не виготовляється без оригіналу свідоцтва про право власності) заява про реєстрацію права власності в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не може бути прийнята до розгляду.

ОСОБА_1 звертався до КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської Області" з приводу надання відомостей та інформації необхідної для виготовлення технічної документації та реєстрації майна, однак було відмовлено, з посиланням на необхідність оригіналу свідоцтво про право власності, його нотаріально засвідченої копії і лише в окремих випадках (на розгляд суду).

ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 з приводу взаємодії та спільних зусиль щодо реєстрації спільного майна, пошуку чи відновлення необхідних документів, однак через особисті неприязні стосунки спір не може бути вирішений.

Позивачем вживалися дії по захисту своїх майнових прав, однак через відсутність оригіналів документів та повне ігнорування Відповідача, дані заходи є безрезультатні, після чого вирішив звернутися до суду.

Статтею 41 Конституції України, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, за яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі № 907/310/18).

Згідно ст. 392 ЦК України, позивачі можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для застосування ст.392ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідно до положень п. 37 Постанови Пленуму Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, а також практики Верховного Суду щодо судового захисту права власності від 19.02.2021 року з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, суд підтверджує наявне право власності позивачів, набуте раніше на законних підставах, відповідно до ст. 392 ЦК України, оскільки таке рішення суду спрямовано на захист, існуючого, наявного, права, що виникло у позивачів з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами.

Отже, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині вимоги про визнання за позивачем права власності.

В частині вимоги про зобов`язання Відділу з питань державної реєстрації Бучанської районної державної адміністрації здійснити реєстрацію прав на нерухоме майно суд відмовляє, оскільки Відділ з питань державної реєстрації Бучанської районної державної адміністрації не є відповідачем у даній справі.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Враховуючи вищезазначене, керуючись ст.ст. 4, 16, 79-81, 247, 258, 264-265 ЦПК України суд,

ухвалив:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , паспорт серія НОМЕР_3 виданий Центральним СВМ ГМВС України в Київській області право власності на 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 41, 4 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 лютого 1995 року.

У задоволенні решти позову відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено: 04.11.2025 року.

Суддя А.В. Янченко