ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9097/25 Справа № 2-6510/2011 Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу заступника начальника міжрегіонального управління начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчука Олександра Андрійовича, на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року у складі судді Журавель Т.С. по цивільній справі №2-6510/2011 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність виконувача обов`язків директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича, заінтересовані особи заступник начальника міжрегіонального управління начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчук Олександр Андрійович, боржника ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся через суд зі скаргою на бездіяльність виконувача обов`язки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадима І.С., яка виразилась у неприйнятті процесуального рішення у формі постанови за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 , поданої 20 травня 2025 року на бездіяльність заступника начальника міжрегіонального управління начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчука О.А., в порушення вимог ч.1 ст.1, ст.ст.6,7,8 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, п.1.1 Положення про Департамент ДВС Міністерства юстиції України, ч.3 ст. 74 Закону України Про виконавче провадження, абз.2 п.1, п.2, 6,7 Розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року за №512/5 (а.с.1-9).

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року скаргу ОСОБА_1 , - задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність виконувача обов`язків директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадима І.С. при розгляді скарги стягувача ОСОБА_1 від 20 травня 2025 року, поданої у виконавчому проваджені № 63340536 щодо неприйняття постанови про проведення перевірки виконавчого провадження № 66340536 та витребування його матеріалів із Слобожанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо непроведення перевірки законності виконавчого провадження № 63340536 і неприйняття процесуального рішення у формі постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження № 63340536 за скаргою від 20 травня 2025 року, щодо ненаправлення стягувачу у виконавчому провадженні № 63340536 ОСОБА_2 копії постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження № 63340536 за скаргою від 20 травня 2025 року /а.с. 147-149/.

Не погодившись з рішенням суду, заступник начальника міжрегіонального управління начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчук О.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції доводам скаржника не було надано належної оцінки та невірно застосовані положення ст. 74 Закону України Про виконавче провадження, як і не з`ясовано у повному обсязі обставин справи щодо відсутності порушення прав ОСОБА_1 , щоб надавало право скаржнику виносити з порушених питань у скарзі ОСОБА_1 від 20 травня 2025 року саме постанову та ініціювання перевірки виконавчого провадження, що призвело до порушення норм як процесуального, так і матеріального права /а.с. 154-159/.

Уповноважена особа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у вересні 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу (а.с.191-194), в якому зазначила, що в скарзі ОСОБА_1 від 20 травня 2025 року порушувалось питання щодо проведення перевірки законності виконавчого провадження №63340536 та визнання неправомірною бездіяльність заступника начальника міжрегіонального управління начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчука О.А. за період з 20 вересня 2022 року по 20 травня 2025 року щодо неприйняття законного і обґрунтованого рішення за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 19 вересня 2022 року, поданої у виконавчому провадженні №63340536.

Предметом розгляду скарги ОСОБА_1 від 19 вересня 2022 року була неправомірна бездіяльність начальника Слобожанського ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дзіжка Р.Ю., у результаті розгляду якої до автоматизованої системи виконавчого провадження була внесена недостовірна інформація щодо фактичної виконавчої дії, яка була вчинена державним виконавцем Донченко Є.М. 29 серпня 2022 року у виконавчому провадженні №63340536.

Департаментом ДВС неодноразово досліджувалось питання щодо розгляду Управлінням скарг ОСОБА_1 та постановами встановлювалось порушення його прав в результаті проведених перевірок виконавчого провадження, при цьому судовими рішеннями у задоволенні скарг ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Донченко Є.М. щодо невідновлення виконавчого провадження №63340536 відмовлено з підстав внесення відповідних змін та усунення виконавцем недоліків у повному обсязі 29 серпня 2022 року. Такі фактичні обставини є підставою вважати, що всім діям державного виконавця, начальника відділу Дзіжка Р.Ю., заступника начальника міжрегіонального управління начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчука О.А. вже було надано оцінку у декількох постановах Департаменту ДВС.

Просила скасувати ухвалу суду першої інстанції, вимоги апеляційної скарги задовольнити повністю та відмовити у задоволенні вимог скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у вересні 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу (а.с.203-209), в якому просив залишити ухвалу суду без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вважає, що наведені мотиви апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, та не спростовують правильних висновків суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в Слобожанському відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 63340536 з примусового виконання виконавчого листа №2-6510/2011 від 11 грудня 2012 року, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, про зобов`язання ФОП ОСОБА_2 повторно виконати роботи з виготовлення та монтажу металопластикових виробів відповідно договору № ДК 06/12-10 від 02 грудня 2010 року та чинного на момент виконання сертифікату відповідності таких виробів.

20 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України зі скаргою на бездіяльність заступника начальника міжрегіонального управління - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчука О.А., в якій просив: провести перевірку законності виконавчого провадження № 63340536; визнати, що в результаті протиправних рішень і систематичної протиправної бездіяльності, установленими судовими рішеннями, які набрали законної сили, заступником начальника міжрегіонального управління - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчуком О.А. за період з 20 вересня 2022 року до 20 травня 2025 року не прийнято законного і обґрунтованого рішення за результатами розгляду скарги від 19 вересня 2022 року, поданої у виконавчому провадженні № 63340536.

Листом від 24 червня 2025 року за вих. № 89354/Л-12080/20.3.1 виконувач обов`язків директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадим І.С. повідомив про результати розгляду скарги від 20 травня 2025 року, а саме зазначив, що під час розгляду скарги від 20 травня 2025 року, перевірка матеріалів виконавчого провадження № 63340536 щодо законності вчинення виконавчих дій Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не проводилась, оскільки оцінку діям державним виконавцям відділу, начальнику відділу Дзіжку Р.Ю. та заступнику начальника міжрегіонального управління - начальнику Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчуку О.А. надано постановами Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25 жовтня 2022 року № 11/20.3-20/22, від 18 квітня 2024 року № 2/20.6-20/24, від 08 жовтня 2024 року № 11/20.6-20/24, від 17 грудня 2024 року № 12/20.6-20/24, від 21 лютого 2025 року №2/20.6-20/25 про результати перевірки законності виконавчого провадження №63340536 та ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року № 2-6510/11, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 , суд виходив з того, що з моменту звернення ОСОБА_1 зі скаргою, а саме з 20 травня 2025 року, виконувачу обов`язків директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадиму І.С. було відомо про необхідність розгляду поданої скарги, прийняття процесуального рішення в формі постанови про перевірку законності виконавчого провадження №63340536 та направлення сторонам виконавчого провадження постанови за результатами розгляду скарги. При цьому всупереч вищенаведеному, перевірка виконавчого провадження проведена не була, а відповідь була надана у формі листа, є бездіяльністю, яка є неправомірною та прямо суперечить вимогам ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

З такими встановленими фактичними обставинами та висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 447 ЦК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частинами першою та другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

У статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно до абз.2 ч.3 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до абз.2 ч.3 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено винесення постанови начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець лише у разі, якщо рішення, дії державного виконавця під час виконання рішень суперечать вимогам закону.

З моменту звернення ОСОБА_1 зі скаргою, а саме з 20 травня 2025 року, виконувачу обов`язків директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадиму І.С. було відомо про необхідність розгляду поданої скарги, прийняття процесуального рішення в формі постанови про перевірку законності виконавчого провадження №63340536 та направлення сторонам виконавчого провадження постанови за результатами розгляду скарги.

Доводи скаржника про відсутність порушених прав ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №63340536 не ґрунтуються на встановлених обставинах, матеріалах цієї справи, адже таке порушення встановлено ще до подання скарги від 20 травня 2025 року іншими постановами Департаменту за розглядом інших скарг ОСОБА_1 , внаслідок чого державний виконавець Донченко Є.М. вносив зміни до автоматизованої системи виконавчого провадження та відновлював виконавче провадження №63340536, закінчене неправомірно.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 та наявність правових підстав для задоволення таких вимог в порядку ст. 447 ЦПК України, що скаржником не спростовано ані в суді першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 , та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального та процесуального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Скаржник не скористався наданими правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду інших доказів на їх підтвердження, кі б не досліджувались судом першої інстанції, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу начальника міжрегіонального управління начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Більчука Олександра Андрійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 15 жовтня 2025 року.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна