КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/6501/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Мартинцової І.О. в м. Васильків 25 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач ТОВ «Юніт Капітал» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 169329897 від 01 січня 2021 року в розмірі 19608 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 01 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 169329897 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Відповідно до п. 1.1 договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 6000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Після укладення договору, 01 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 6000 грн. на банківську картку відповідача НОМЕР_1 , що є доказом прийняття відповідачем пропозиції кредитодавця ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Отже, первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав у повному обсязі, що підтверджується копіями платіжних доручень та документом, виданим і підписаним електронним підписом АТ «Таскомбанк», який здійснював платіж, з якого вбачається, що операція про перерахування коштів була успішною та кошти зараховані на картковий рахунок боржника.

28 листопада 2018 року між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 169329897 від 01 січня 2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 121 від 16 лютого 2021 року.

05 серпня 2020 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 169329897 від 01 січня 2021 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 7 від 28 жовтня 2021 року.

В подальшому 14 лютого 2022 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу № 14/02/2022-01. Відповідно до Реєстру прав вимоги від 14 лютого 2022 року до договору факторингу, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача в загальній сумі 19608 грн.

Загальна сума заборгованості, на момент подання позовної заяви за кредитним договором № 169329897 від 01 січня 2021 року становить 19608 грн., яка складається з 6000 грн. заборгованості по кредиту та 13608 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «Юніт Капітал», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції встановлено факт укладення відповідачем кредитного договору з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» із використанням одноразового ідентифікатора, підтверджено наявність зобов`язань, що виникли на підставі зазначеного договору, факт укладення договорів факторингу, за якими передбачено перехід права вимоги до скаржника, що підтверджується відповідними реєстрами передачі.

Щодо доведення факту укладення кредитного договору, наводив зміст ст. 207, 639, 1054 ЦК України, положення Закону України «Про електронну комерцію», вказував, що 01 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з відповідачем кредитний договір № 169329897 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, для укладення якого відповідач добровільно за допомогою мережі інтернет перейшла на офіційний сайт товариства та обрала для себе у вбудованому калькуляторі бажану суму грошових коштів та бажаний строк кредитування, після чого заповнила відповідну заявку на кредит, в якій вказала свої персональні дані, номер банківської картки. Договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджується укладення між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем не був би укладений, і до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 червня 2021 року в справі № 234/7159/20, від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18 та інших, тобто судова практика у цій категорії справ і є незмінною.

Зазначив, що ідентифікатор, який використовується для підписання документа, принципово відрізняється за своєю правовою природою та процедурою перевірки від КЕП, і не передбачає аналогічного механізму перевірки, як у випадку з КЕП, який підлягає верифікації за допомогою спеціальних засобів криптографічного захисту.

Таким чином, вважав, що зазначена позиція суду свідчить про неправильне тлумачення та застосування норм матеріального та процесуального права, призвела до неправомірної оцінки наданих у справі доказів та порушення принципів належного правосуддя.

Одноразовий персональний ідентифікатор № MNV7A55A направлено відповідачу 01 січня 2021 року о 19:56:57 на номер мобільного телефону, вказаний нею в заявці на отримання кредитних коштів, та введено відповідачем ідентифікатор у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства 01 січня 2021 року о 19:58:39. З розділу 15 договору «Реквізити сторін» вбачається накладення кваліфікованої електронної печатки зі сторони первинного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та електронного підпису одноразового ідентифікатора зі сторони позичальника ОСОБА_2 . Доказом накладення кваліфікованої електронної печатки є QRкод, який містить інформацію щодо підписання електронного договору.

Отже, позивачем надано до суду документи, які свідчать про те, що 01 січня 2021 року між сторонами укладено договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором на суму 6000 грн., сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позичальника для укладення такого договору. Твердження суду першої інстанції про відсутність підпису на кредитному договорі є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Кредитний договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, можна дійти висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідного договору недійсним.

Щодо перерахування кредитних коштів, вказував, що ним надано беззаперечні докази того, що саме відповідач уклав договір з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і кошти в розмірі 6000 грн. перераховані на картку відповідачу. А саме до позову долучено платіжне доручення від 01 січня 2021 року та підтвердження від банку - електронне повідомлення АТ «Таскомбанк», в якому вказано, що 01 січня 2021 року о 19:58 перераховано 6000 грн. на картку № НОМЕР_1 , що відповідає номеру особистого платіжного засобу, вказаному позичальником у заявці на отримання грошових коштів у кредит. Оскільки банк є незацікавленою особою у справі, даний доказ є справедливим, неупередженим та не суперечить вимогам законодавства. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є небанківською фінансовою установою та не надає фінансових платіжних послуг. А отже, не має повноважень щодо надання документів, що посвідчують переказ коштів (банківських платіжних доручень). Товариство в межах виконання умов укладеного договору ініціює платіжні операції шляхом подання відповідної платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг із зазначенням необхідних реквізитів, які клієнт вказав в заявці на отримання кредитних коштів для їх подальшого зарахування на рахунок отримувача надавачем фінансових платіжних послуг отримувача.

Оскільки первинний кредитор ініціював платіжну операцію шляхом подання відповідної платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг із зазначенням необхідних реквізитів, які клієнт вказав в заявці на отримання кредитних коштів для їх подальшого зарахування на рахунок боржника, та надав електронне повідомлення від АТ «Таскомбанк» про те, що відповідне перерахування було здійснено успішно, вважав, що позивачем доведено факт отримання відповідачем коштів, а отже зобов`язання останнього за кредитним договором.

Звертав увагу, що жодного юридичного факту щодо помилкового або неналежного переказу на рахунок відповідача коштів за кожною із транзакцій, ініційованих ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», не встановлено, таким чином позивач документально підтвердив виконання перерахування коштів відповідачеві, і схожої позиції притримується Вищий господарський суд України в постанові від 02 липня 2008 року в справі № 10/115/07.

Таким чином, вищезазначені докази у їх сукупності свідчать про те, що відповідач отримав зазначені кредитні кошти за договором кредитної лінії № 169329897 від 01 січня 2021 року в розмірі 6000 грн.

Посилався на положення ст. 79, 77, 80, 81, 83 ЦПК України щодо доказування, вказував, що заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідач, будучи обізнаною про підписання кредитного договору та сплати відсотків, не вчиняла дії щодо захисту, на її думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаним договором, і зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 31 січня 2025 року в справі № 235/8060/15-ц. Разом із тим, всупереч ст. 81 ЦПК України, заперечуючи проти позову, відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а саме того, що відповідні кошти не зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не позбавлена можливості надати відповідні дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, при цьому маючи безперешкодний та повний доступ до таких.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ОСОБА_2 кредитних коштів в сумі 6000 грн. на підставі кредитного договору № 169329897 від 01 січня 2021 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_3 укладено договір № 169329897, підписаний відповідачем електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора, за умовами якого товариство зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 6000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених в цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Кредит надається строком на 13 днів від дати отримання кредиту позичальником (а. с. 19 - 23).

Додатком до договору є графік розрахунків, згідно якого термін платежу - 14 січня 2021 року, сума кредиту 6000 грн., нараховані проценти 7,80 грн., до сплати разом 6007,80 грн. (а. с. 24).

На а. с. 36 знаходиться роздрукована заявка на отримання грошових коштів в кредит від 01 січня 2021 року, у якій зазначено особисті дані позичальника ОСОБА_2 , бажану суму кредиту 6000 грн., строк кредиту 13 днів, номер карти НОМЕР_1.

На а. с. 37 знаходиться довідка щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», згідно якої заявка на кредит подана 01 січня 2021 року о 19:54, договір відправлено позичальнику 01 січня 2021 року, акцепт оферти позичальником (підписання договору одноразовим ідентифікатором MNV7A55A) 01 січня 2021 року о 19:58:39.

На а. с. 54 наявна копія платіжного доручення, згідно якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснено переказ коштів згідно договору № 169329897 від 01 січня 2021 року на рахунок ОСОБА_2 для зарахування на платіжну картку НОМЕР_1 в розмірі 6000 грн. Підпис та печатка банку на підтвердження проведення банківської операції відсутні.

Згідно електронного повідомлення АТ «Таскомбанк» від 08 серпня 2024 року підтверджено, що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам № 48 від 18 липня 2019 року банком було здійснено перекази грошових коштів на рахунки одержувачів, до яких емітовані електронні платіжні засоби по операціях, що вказані в додатку на 93 аркушах (а. с. 55). Зокрема, у наданому переліку операцій зазначено про здійснення переказу 01 січня 2021 року о 19:58 в сумі 6000 грн. на картку НОМЕР_1 (а. с. 56).

28 листопада 2018 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 1.3, право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Згідно п. 4.1 договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі, встановленій у відповідному додатку. Згідно п. 8.2 договору, строк цього договору закінчується 28 листопада 2019 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (а. с. 58 - 68).

28 листопада 2019 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 19 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди викласти п. 8.2 договору в іншій редакції, а саме, що строк дії цього договору закінчується 31 грудня 2020 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (а. с. 69).

31 грудня 2020 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції, а саме, що згідно п. 2.1 розділу 2 договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а. с. 71 - 80).

Відповідно до п. 1.3 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції від 31 грудня 2020 року) визначено, що під правом вимоги розуміються всі права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Пунктом 1.2 договору визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги.

Відповідно до п. 1.5 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції від 31 грудня 2020 року) встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку № 1 до договору.

31 грудня 2021 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 27 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно (а. с. 70).

31 грудня 2022 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 31 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2023 року включно (а. с. 81).

31 грудня 2023 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 32 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2024 року включно (а. с. 82).

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 121 від 16 лютого 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_2 на загальну суму 11880 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 6000 грн., по відсоткам 5880 грн. (а. с. 84).

05 серпня 2020 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс» уклали договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до п. 8.2 договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року строк дії цього договору закінчується 04 серпня 2021 року (а. с. 86 - 94).

03 серпня 2021 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено додаткову угоду № 2 до договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, відповідно до п. 1 якої сторони домовились продовжити строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно (а. с. 95).

30 грудня 2022 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено додаткову угоду № 3 до договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, відповідно до п. 1 якої сторони домовились продовжити строк дії договору до 30 грудня 2024 року (а. с. 96).

Пунктом 2.1 розділу 2 договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року визначено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 1.3 договору факторингу № 05/0820-01, під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Згідно п. 1.5 договору факторингу встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 7 від 28 жовтня 2021 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_2 на загальну суму 19608 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 6000 грн., по відсоткам 13608 грн. (а. с. 98).

14 лютого 2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу № 14/02/2022-01, п. 2.1 розділу 2 якого передбачено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а. с. 101 - 108).

Відповідно до п. 1.5 договору факторингу № 14/02/2022-0 від 14 лютого 2022 року, під правом вимогу розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

В той же час, відповідно до п. 1.7 зазначеного договору факторингу встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 14 лютого 2022 року до договору факторингу № 14/02/2022-01 від 14 лютого 2022 року, до позивача перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_2 на загальну суму 19608 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 6000 грн., по відсоткам 13608 грн. (а. с. 110).

Згідно розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість за кредитним договором № 169329897 від 01 січня 2021 року станом на 16 лютого 2021 року становить 6000 грн. за тілом кредиту та 5880 грн. за відсотками (а. с. 112 - 113).

Згідно розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Таліон Плюс», заборгованість за кредитним договором № 169329897 від 01 січня 2021 року становить 6000 грн. за тілом кредиту та 13608 грн. за відсотками (а. с. 114 - 115).

На а. с. 116 знаходиться складений за підписом директора ТОВ «Юніт Капітал» документ під назвою «Виписка з особового рахунка за кредитним договором № 169329897, ПІБ: ОСОБА_2 », у якому зазначено, що заборгованість перед ТОВ «Юніт Капітал» за кредитним договором станом на 04 вересня 2024 року складає 19608 грн., яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту 6000 грн., простроченої заборгованості за процентами 13608 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «;Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.

Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 01 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 169329897 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Відповідач підписала кредитний договір 01 січня 2021 року о 19:56 електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV7А55А (а. с. 19-24).

Враховуючи наведене, оскільки обставини укладення договору встановлені судом, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги в частині доведення факту укладення кредитного договору, а також про те, що позиція суду з цього приводу свідчить про неправильне тлумачення та застосування норм матеріального та процесуального права, призвела до неправомірної оцінки наданих у справі доказів та порушення принципів належного правосуддя.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про твердження суду першої інстанції про відсутність підпису на кредитному договорі, які спростовуються матеріалами справи, з огляду на відсутність у рішенні суду першої інстанції будь-яких висновків про непідписання відповідачем кредитного договору.

Разом із тим, кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), у якій зазначено, що згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Крім цього, Верховним Судом у постанові від 25 травня 2021 року у справі№554/4300/16-ц зроблені висновки про те, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитними договорами.

Оцінюючи докази, надані ТОВ «Юніт Капітал» на підтвердження надання ОСОБА_2 кредиту, а саме копію платіжного доручення від 01 січня 2021 року на суму 6000,00 грн., в якому зазначено отримувачем ОСОБА_2 , номер картки НОМЕР_1 та копію електронного повідомлення АТ «ТАСКОМБАНК» про проведення грошових переказів, в тому числі платежу від 01 січня 2021 року в сумі 6000 грн. на рахунок № НОМЕР_1 , суд першої інстанції встановив, що копія вказаного платіжного доручення не містить підпису працівника банку на підтвердження проведення фінансової операції. Натомість, воно містить лише підпис директора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Також судом першої інстанції правомірно звернуто увагу, що копія вищевказаного платіжного доручення, так само, як і як електронне повідомлення АТ «ТАСКОМБАНК», не містить повного номера картки, на яку здійснено перерахування коштів, з чого можна було б достовірно встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідача ОСОБА_2 . При цьому заявка на отримання грошових коштів в кредит від 01 січня 2021 року, в якій зазначені анкетні дані ОСОБА_2 та неповний рахунок (з частково прихованим номером) банківської картки не містить підпису відповідача.

Враховуючи наведене, є слушними висновки суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази належності рахунку № НОМЕР_1 саме відповідачу, і що на її рахунок надходили кошти від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на підставі кредитного договору № 169329897 від 01 січня 2021 року, і при цьому, ТОВ «Юніт Капітал» питання про витребування таких доказів перед судом не порушувало.

За даних обставин апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують правильних висновків суду і не є самі по собі підставою для задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є небанківською фінансовою установою та не надає фінансових платіжних послуг, а отже, не має повноважень щодо надання документів, що посвідчують переказ коштів (банківських платіжних доручень).

Апеляційний суд враховує, що позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про витребування даних доказів, а саме відомостей від банківської установи-емітента щодо належності картки ОСОБА_2 та виписку з її особового рахунку, однак на свій розсуд цією можливістю не скористався.

Доводи апеляційної скарги, що доказ у вигляді електронного повідомлення АТ «Таскомбанк», в якому вказано, що 01 січня 2021 року о 19:58 перераховано 6000 грн. на картку № НОМЕР_1 , є справедливим, неупередженим та не суперечить вимогам законодавства, оскільки банк є незацікавленою особою у справі, відхиляються апеляційним судом, оскільки не ґрунтуються на положеннях ст. 77 - 80 ЦПК України, якими передбачено, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми, і зазначеним вимогам наданий позивачем доказ не відповідає.

Таким чином, є нічим не підтвердженими припущеннями та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що оскільки первинний кредитор ініціював платіжну операцію шляхом подання відповідної платіжної інструкції надавачу фінансових платіжних послуг із зазначенням необхідних реквізитів, які клієнт вказав в заявці на отримання кредитних коштів для їх подальшого зарахування на рахунок боржника, та надав електронне повідомлення від АТ «Таскомбанк» про те, що відповідне перерахування було здійснено успішно, то позивачем доведено факт отримання відповідачем коштів, а отже зобов`язання останнього за кредитним договором.

Апеляційний суд також враховує, що документ, наданий ТОВ «Юніт Капітал» під назвою «Виписка з особового рахунка за кредитним договором № 169329897» (а. с. 116) фактично таким не являється, оскільки складений не банком, а самим ТОВ «Юніт Капітал», та не має обов`язкових реквізитів, які передбачені Положенням про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Даний документ не містить інформації щодо періоду утворення заборгованості, а лише узагальнені суми по тілу кредиту та відсоткам, і в ньому не зазначено відсоткової ставки, за якою відсотки були нараховані. При цьому сама по собі ідентифікація позивачем як виписки з рахунку складеного ним письмового документу, не наділяє цей документ ознаками та правовою силою первинного документа.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення.

Оскільки саме на позивачеві лежить тягар доказування обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, апеляційний суд відхиляє необґрунтовані доводи позивача в апеляційній скарзі, що відповідач, будучи обізнаною про підписання кредитного договору та сплати відсотків, не вчиняла дії щодо захисту, на її думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаним договором, і заперечуючи проти позову, відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а саме того, що відповідні кошти не зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить.

Апеляційний суд звертає увагу, що за відсутності доказів надання відповідачу кредиту первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у відповідача взагалі не виникло процесуального обов`язку спростовувати відсутність заборгованості, а у суду першої інстанції - стягувати заборгованість в будь-якій сумі.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, розподілу судових витрат, про що позивач просив у апеляційній скарзі, відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.