КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року таким, що не підлягає виконанню.

Заяву обґрунтував тим, що 13 грудня 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано судовий наказ у справі № 369/14185/19 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), який з 23 березня 2020 року перебуває на примусовому виконанні у Святошинському відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Святошинський ВДВС у м. Києві) в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.

13 квітня 2021 року між сторонами було укладено договір про сплату аліментів на дитину, у зв`язку з чим стягувачка мала відмовитись від примусового виконання судового наказу, проте подала державному виконавцю заяву про повернення виконавчого документа, зазначивши, що аліменти сплачувались вчасно і в повному обсязі. Разом з тим, виконавчий документ так і не було повернуто стягувачці.

Заявник вказував, що батьки дитини можуть домовитись про сплату аліментів, уклавши відповідний договір, а у разі невиконання такого договору заборгованість стягується на підставі виконавчого напису нотаріуса. Обов`язок по сплаті аліментів на дитину за договором він виконував належним чином, передаючи кошти своєму дядькові - ОСОБА_4 , які останній перерахував на рахунок матері та сина.

Однак, у червні 2024 року ОСОБА_2 , діючи недобросовісно, знову звернулась до державного виконавця щодо примусового стягнення судового наказу і виконавцем була нарахована заборгованість по сплаті аліментів без врахування сплачених боржником коштів впродовж 2019-2024 років. Отже, на даний час з боржника може здійснюватися подвійне стягнення аліментів як за договором, так і за судовим наказом, що не відповідає принципам розумності та справедливості.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року в задоволеннізаяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник не надав суду належних та допустимих доказів видання судового наказу помилково або відсутність його обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, тому підстави для визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, заявник в особі представника - адвоката Гризодуба Я.Д. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з підстав неповного з`ясування судом першої інстанціїобставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не розглянув належним чином аргумент заявника про те, що укладений 13 квітня 2021 року між боржником та стягувачкою договір безпосередньо впливає на порядок виконання зобов`язання щодо сплати аліментів, який до цього був визначений судовим наказом від 13 грудня 2019 року. Заявник надав суду достатньо доказів того, що він виконував і виконує свої аліментні зобов`язання саме в порядку, передбаченому договором. Утім, наявність виконавчого провадження створює для заявника негативні наслідки: сплачувані ним на виконання договору аліменти не беруться до уваги державним виконавцем, а сама стягувачка намагається починаючи з 2024 року недобросовісно заперечити ту обставину, що боржником аліменти сплачуються вчасно, у повному обсязі та на умовах, визначених договором від 13 квітня 2021 року, роблячи абсолютно надумані заяви щодо її необізнаності про підстави перерахування боржником аліментів через ОСОБА_4 , тобто поводиться недобросовісно (копія апеляційної скарги ОСОБА_2 від 25 лютого 2025 року у справі № 369/14072/24 додається).

Суд помилився, зазначаючи в оскаржуваній ухвалі, що станом на 20 червня 2025 року були відсутні відомості про результати перегляду ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року про задоволення скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві Вергеліса Я.І. щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 16 серпня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, оскільки 21 квітня 2025 року Київським апеляційним судом зазначена ухвала у справі № 369/14072/24 була залишена без змін.

Також суд першої інстанції невмотивовано відкинув посилання заявника на існування ризику подвійного стягнення аліментів, який виникає через співіснування судового наказу та договору, зазначивши, що таких фактів не встановлено. Однак під подвійним стягненням не слід розуміти саме лише списання коштів з банківських рахунків чи звернення стягнення на майно у «подвійній» сумі. У контексті цієї справи таке подвійне стягнення (чи стягування) означає дещо інше, а саме існування виконавчого провадження невиправдано створює суттєві негативні наслідки для заявника, про що свідчить розрахунок заборгованості, складений 19 червня 2025 року іншим державним виконавцем Ткачуком Р.В., відповідно до якого знову не були враховані аліментні платежі за період від липня 2024 року до червня 2025 року. Тож наразі заявник буде змушений повторно звертатися із скаргою на дії виконавця і знову доводити безпідставність нарахування йому заборгованості за того, що свої зобов`язання зі сплати аліментів він виконує належним чином у порядку, встановленому домовленістю між сторонами, зафіксованою у нотаріальному посвідченому договорі від 13 квітня 2021 року. Більш того, через подвоєння підстав для сплати аліментів (за договором та наказом) боржник необґрунтовано піддається заходам процесуального примусу ітак триватиме до тих пір, поки судовий наказ не буде визнаний таким, що не підлягає виконанню, а інших реальних та ефективних способів захисту прав боржника не існує.

При цьому визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, жодним чином не зашкодить інтересам дитини та не спричинить ніяких незручностей стягувачці, оскільки боржник добровільно та вчасно виконує своє зобов`язання вже багато років, не ухиляється від них, що і було встановлено у справі № 369/17042/24, бере участь у додаткових витратах на дитину. Не дивлячись на сумлінне виконання боржником своїх батьківських обов`язків він піддається невиправданим та несправедливим примусовим заходам, що значною мірою порушує баланс інтересів сторін та суперечить загальним засадам цивільного права.

Заявник вважає, що судом неправильно застосовано норми статті 189 СК України, яка жодних умов чи обмежень щодо права батьків укласти договір про сплату аліментів на дитину (окрім тієї, що такий договір не повинен порушувати прав дитини) не містить. Відтак, батьки дитини вправі навіть після відкриття виконавчого провадження скористатись наданою їм чинним законодавством можливістю та домовитись про порядок виконання боржником обов`язку з утримання своєї дитини до досягнення нею повноліття. У даній справі, укладаючи договір, сторони погодили зміну порядку і способу виконання боржником свого обов`язку з утримання спільної дитини і суд повинен був враховувати цей правочин та зміст волевиявлення його сторін станом на момент його вчинення, а також надати відповідну оцінку їх подальшим діям, чого суд першої інстанції не зробив.

Судом першої інстанції також не дано відповідь на головний аргумент заявника, а саме: оскільки договір між батьками про сплату аліментів на дитину є обов`язковим для виконання сторонами, то після його укладення 13 квітня 2021 року у боржника фактично існує два «паралельних» зобов`язання за судовим наказом та за договором, що створює реальну загрозу подвійного стягнення у вигляді процедури, яка накладає на боржника певні додаткові обов`язки, обтяження та обмеження, і не відповідає принципам розумності та справедливості.

19 вересня 2025 року до апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Масюк Л.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому порушено клопотання про поновлення строку для його подання з посиланням на те, що представнику стягувачки апеляційна скарга не надсилалася та їй не було відомо про її зміст та відкриття апеляційного провадження у справі. Апеляційна скарга надсилалася стягувачці, однак через її перебування з молодшою дитиною на канікулах у іншій області, вона не отримала доступ до листа зі скаргою вчасно, відповідно подати відзив на апеляційну скаргу у строк, визначений ухвалою, виявилося об`єктивно неможливим.

Суд апеляційної інстанції визнав зазначені причини пропуску встановленого строку на подання відзиву на апеляційну скаргу неповажними та дійшов висновку про залишення його без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України, оскільки наведені представником стягувачки підстави не свідчать про наявність в неї об`єктивних перешкод реалізувати право на подання відзиву у встановлений п`ятиденний строк з моменту отримання особисто нею ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі в її електронному кабінеті користувача ЄСІТС «Електронний суд» (РНОКПП НОМЕР_1 ), що мало місце ще 16 липня 2025 року (а.с. 224, 227).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник стягувачки - адвокат Масюк Л.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги,просила залишити її без задоволення.

Заявник та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заінтересованої особи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 13 грудня 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано судовий наказ у справі № 369/14185/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 31 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

23 березня 2020 року постановою старшого державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві Желевської О.О. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання зазначеного судового наказу.

13 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір між батьками про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Мізірною Я.В. та зареєстрований в реєстрі за № 523.

Відповідно до пункту 6 вказаного договору ОСОБА_1 , як батько, зобов`язався утримувати дитину до досягнення нею повноліття, надаючи їй щомісячно грошову суму (аліменти) у розмірі, не менше 4 000,00 грн, з яких 2 000,00 грн сплачуватимуться ним до 5 числа кожного місяця, а 2 000,00 грн - до 28 числа кожного місяця. Зобов`язався сплатити в термін до 15 квітня 2021 року суму компенсацій за аліменти у розмірі 20 000,00 грн та залишок компенсації за аліментами у розмірі 5 000,00 грн зобов`язався сплатити в термін до 16 липня 2021 року. Крім того, зобов`язався сплачувати інші додаткові витрати на дитину.

Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, складеним 16 серпня 2024 року старшим державним виконавцем Вергелісом Я.І., станом на 01 серпня 2024 року заборгованість боржника зі сплати аліментів за період з листопада 2019 року по липень 2024 року становить 287 091,00 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року у справі № 369/14072/24 за скаргою ОСОБА_1 визнано протиправними дії старшого державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві Вергеліса Я.І. щодо складання 16 серпня 2024 року розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, скасовано вказаний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів та зобов`язано державного виконавця провести перерахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 по примусовому виконанню судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/14185/19 від 13 грудня 2019 року, з урахуванням фактично сплачених за період з 2019 року по 2024 рік аліментів на рахунки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на загальну суму 159 398,38 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року - без змін.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Відповідно до вимог частини першої та другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріально-правових підстав визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Однак, в законі не наведено чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зокрема у частині другій статті 432 ЦПК України.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення внаслідок виконання, проведеного належним чином.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11, від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-3558/2010 та від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц.

Суть процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом. Матеріально-правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин

Звертаючись до суду із заявою про визнання судового наказу від 13 грудня 2019 року таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилався на те, що після пред`явлення ОСОБА_2 цього виконавчого документа до примусового виконання в орган ДВС між сторонами було укладено договір про сплату аліментів на дитину від 13 квітня 2021 року, що у свою чергу призводить до подвійного обов`язку батька дитини зі сплати аліментів на її утримання як за договором, так і за судовим наказом.

Так, обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частини перша - третя статті 181 СК України).

Відповідно до статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Отже, нормами сімейного законодавства передбачено можливість врегулювання між батьками дитини питань щодо сплати аліментів за домовленістю на підставі укладеного між ними нотаріально посвідченого договору, а у випадку не досягнення відповідної згоди щодо способу і порядку утримання дитини, або невиконання умов цього договору - на підставі рішення суду.

Принцип свободи договору відповідно до статті 6, частини першої статті 626, статті 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Разом з тим, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Касаційний суд вже неодноразово звертав увагу, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17).

Договір є універсальним регулятором приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 759/1534/18).

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина першою статті 204 ЦК України).

Суд апеляційної інстанціївраховує, що для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Крім того, для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема і в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 та від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22).

Касаційний суд також неодноразово звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 скористалася своїм правом та отримала 13 грудня 2019 року судовий наказ у справі про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частці від доходу (заробітку) батька, який з 23 березня 2020 року перебуває на примусовому виконанні у Святошинському ВДВС у м. Києві.

В подальшому, між стягувачкою та боржником було укладено нотаріально посвідчений договір між батьками про сплату аліментів на дитину від 13 квітня 2021 року, який містить усі істотні умови, які необхідні для такого виду правочину, зокрема, розмір та строки виплати аліментів у твердій грошовій сумі на утримання дитини, порядок їх сплати боржником та використання стягувачкою, відповідальність боржника за несвоєчасну сплату аліментів у вигляді сплати неустойки (пені), що відповідає інтересам дитини та є обов`язковими для сторін цього договору.

13 квітня 2021 року стягувачка звернулась до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», зазначивши, що претензій до боржника вона не має, аліменти сплачувались вчасно і в повному розмірі, проте, як свідчать матеріали справи, судовий наказ не було повернуто стягувачці, його примусове виконання продовжилось в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Виходячи з наведеного, за домовленістю сторін аліментне зобов`язання заявника, покладене на нього судовим рішенням, підлягало виконанню боржником поза межами виконавчого провадження, а саме в порядку, що визначений в укладеному договорі між батьками про сплату аліментів на дитину від 13 квітня 2021 року, який до цього був визначений судовим наказом від 13 грудня 2019 року.

Вказаний договір є чинним, недійсним не визнавався та не розірваний сторонами в добровільному чи судовому порядку.

Суд першої інстанції помилково не врахував посилання заявника на існування обґрунтованого ризику подвійного стягнення з нього аліментів, який виникає через співіснування судового наказу та договору, посилаючись на те, що таких фактів не встановлено у межах справи № 369/14072/24 за скаргою на дії державного виконавця щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.

У цій справі суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки сторона не може отримувати двічі аліменти за один період, боржник звертаючись зі скаргою на дії виконавця до суду, просив при обчисленні аліментів на утримання дитини за судовим наказом врахувати ті аліментні платежі, які він здійснював в позасудовому порядку. Вказана вимога є не заміною порядку стягнення аліментів на утримання дитини, а врахуванням добровільної сплати боржником аліментів у договірному порядку, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

В контексті зазначеного колегія суддів відзначає, що встановлений статтею 189 СК України порядок стягнення аліментів за відповідним договором не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду, проте коли за наявності судового рішення про стягнення аліментів сторони укладають договір з метою врегулювання такого ж питання, то вказане вочевидь призводить до дублювання зобов`язання платника аліментів по виконанню своїх батьківських обов`язків щодо матеріального утримання дитини та через подвоєння підстав для сплати аліментів створює для нього суттєві негативні наслідки.

Окрім того, суд не звернув увагу, що судовим наказом із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 присуджено до стягнення аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), тоді як у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину сторони домовились визначити порядок та спосіб сплати аліментів у твердій грошовій сумі не менше 4 000,00 грн щомісячно двома рівними платежами.

Отже, укладаючи вищевказаний договір, сторони погодили зміну порядку і способу виконання боржником свого обов`язку з утримання дитини, що також залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Цей правочин та зміст волевиявлення сторін станом на момент вчинення договору, зокрема покладений ним на боржника обов`язок по сплаті аліментів на дитину і тією обставиною, яка відповідно до положень статті 432 ЦПК України є підставою для визнання судового наказу про стягнення присуджених судом аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року, виданого у справі № 369/14185/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 31 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, у зв`язку зі зміною зобов`язання по сплаті аліментів внаслідок добровільного виконання відповідного обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, є необґрунтованим.

Наведеного висновку районний суд дійшов помилково, оскільки не застосував до спірних правовідносин положення статей 7, 181, 189 СК України та безпідставно не врахував, що укладення між сторонами договору після пред`явлення зазначеного судового наказу до примусового виконання про добровільну сплату аліментів на дитину зумовлює визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого документа, вимоги якого фактично виконуються боржником відповідно до досягнутих зі стягувачкою домовленостей.

Таким чином, обставини, на які послався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, не є належною матеріально-правовою підставою для відмови у визнанні судового наказу таким, що не підлягає виконанню в силу вимог частини другої статті 432 ЦПК України, а відтак колегія суддів вважає, що висновок суду про відсутність підстав для прийняття такого процесуального рішення не відповідає встановленим обставинам та не узгоджується із нормами матеріального і процесуального права.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року, виданий у справі № 369/14185/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 31 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній