КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

установив:

У липні 2023 року АТ «КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 25 травня 2015 року між ним, АТ «КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

24 травня 2018 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт.

Зазначало, що ОСОБА_1 не виконувала належним чином свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим станом на 27 червня 2024 року утворилася заборгованість у розмірі 320736,05 грн.

Зазначена сума складається з: 310046,31 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 10689,74 грн. - заборгованості за простроченими відсотками.

Просило суд, стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг у загальному розмірі 320736,05 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2015 року в сумі 320736,05 грн., яка складається з:310046,31 грн. заборгованості за тілом кредиту, 10689,74 грн. заборгованості за процентами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3848,83 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що дії позивача з нарахування відсотків, які, на її думку, є надмірними та невідповідними умовам договору та ринковій практиці, свідчать про порушення принципу добросовісності.

Вважає, що банк скористався своїм домінуючим становищем та асиметрією інформації, не надавши повного та вичерпного роз`яснення, щодо кінцевої вартості кредиту та можливих змін у відсоткових ставках.

Суд першої інстанції не оцінив, чи відповідає поведінка банку критеріям розумної передбачуваності для позичальника, та чи не призвела вона до несправедливого збільшення фінансового тягаря, що суперечить суті добросовісних договірних відносин.

Крім того, вказує, що оскаржуване рішення не містить належної оцінки того, чи є нараховані відсотки розумними та обґрунтованими з економічної точки зору.

Суд першої інстанції не з`ясував, наскільки застосовані банком відсоткові ставки відповідають середньо ринковим показникам на момент укладення договору та протягом періоду його дії, а також чи враховують вони реальні ризики та вартість ресурсів для банку.

Нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитами не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів.

Крім того, передбачення в договорах такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є вона як споживач, тим самим порушує її права споживача, тому вимога позивача про стягнення сум заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим чинним ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для неї та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність в останнього як кредитора можливості стягувати з неї як споживача надмірні грошові суми відсотків, спотворює їх дійсне правове призначення як засобу її розумного стимулювання як боржника виконувати основне грошове зобов`язання.

Просила суд, скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 рокута зменшити розмір нарахованих відсотків до справедливого та розумного рівня.

На вказану апеляційну скаргу АТ «КБ «ПриватБанк» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що діями з ініціювання платіжних операцій з використанням не власних, а запозичених в банку коштів, відповідач є ініціатором кредитування рахунку в обсязі здійснених нею платежів в межах ліміту наданого банком, що свідчить про прийняття та схвалення власними діями Умов та правил надання банківських послуг з кредитування рахунку.

З прийняттям пропозиції, відповідач прийняла й обов`язок зі сплати відсотків в розмірі і на умовах, які відображено у Виписці по рахунку.

Сплата відсотків протягом тривалого часу в обсязі і на умовах запропонованих банком, за відсутності зі сторони відповідача дій, які б свідчили про непогодження нею розміру такої відсоткової ставки, як то звернення до банку, ініціювання розірвання кредитного договору, визнання його недійсним тощо, свідчить про акцептування оплатності кредитного зобов`язання, в силу ч. 2 ст. 642 ЦК України у зв`язку з використанням коштів, наданих банком.

Наголошує, що заява про приєднання з визначенням розміру відсотків, яка підписана клієнтом є належним доказом домовленості Сторін, щодо платності користування кредитними коштами і відповідно погодженням Сторонами розміру такої оплати.

Позичальником не доведено факт дійсного завищення відсоткової ставки і встановлення несправедливих умов в порівнянні з ринковими, в будь якому випадку іншого до суду надано не було.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що25 травня 2015 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

24 травня 2018 року відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 300000 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та Випискою по рахунку.

Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримала кредитну картку.

ОСОБА_1 після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії, щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація нею картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, що підтверджується, зокрема, розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача.

Із виписки вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, а також частково сплачувала заборгованість за договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти (відповідачем) в добровільному порядку банку не повернуті, а тому наявні правові підстави для їх стягнення із ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач була обізнана з умовами кредитування, в тому числі з розміром відсоткової ставки, що підтверджується підписанням відповідних документів за допомогою електронного підпису.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі яка переглядається апеляційним судом, не оспорюється факт укладення договору від 25 травня 2015 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а тому судом вважається, що такий був укладений.

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка за розрахунками позивача станом на 27 червня 2024 року становить 320736,05 грн., з яких: 310046,31 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 10689,74 грн. - заборгованості за простроченими відсотками.

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи виписку по картковим рахункам відповідача, з якої вбачається користування ОСОБА_1 кредитними коштами.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписка по картковому рахунку, що є первинним обліковим документом, підтверджує факт користування відповідачем кредитною карткою, а також факт використання кредитних коштів, з огляду на що, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту за користування кредитними коштами підлягають задоволенню, оскільки така сума є підтвердженою належними та допустимими доказами у справі.

До того ж, як убачається з матеріалів справи, відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії, щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримувала кредитні кошти, що також підтверджується випискою з рахунку.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем виконано умови договору та погашено тіло кредиту, визначену у договорі та погоджену сторонами, а тому підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Щодо суми відсотків та заперечень відповідача в апеляційній скарзі, що дії позивача з нарахування відсотків є надмірними та невідповідними умовам договору та ринковій практиці, свідчать про порушення принципу добросовісності, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом.

Діями з ініціювання платіжних операцій з використанням не власних, а запозичених в банку коштів, відповідач є ініціатором кредитування рахунку в обсязі здійснених нею платежів в межах ліміту наданого банком, що свідчить про прийняття та схвалення власними діями Умов та правил надання банківських послуг з кредитування рахунку.

З прийняттям пропозиції, відповідач прийняла й обов`язок зі сплати відсотків в розмірі і на умовах, які відображено у Виписці по рахунку. Сплата відсотків протягом тривалого часу в обсязі і на умовах запропонованих банком, за відсутності зі сторони відповідача дій, які б свідчили про непогодження нею розміру такої відсоткової ставки, як то звернення до банку, ініціювання розірвання кредитного договору, визнання його недійсним тощо, свідчить про акцептування оплатності кредитного зобов`язання, у зв`язку з використанням коштів, наданих банком.

Як встановлено, відповідачем підписано за допомогою ОТП паролю Заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 1.3 Заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг розмір відсоткової ставки встановлено на рівні 36% річних.

Розмір відсотків відповідно до Розрахунку заборгованості, наявного в матеріалах справи складає 24953,69 грн. і розрахований з урахуванням відсоткової ставки на рівні 36% рівні.

Заява про приєднання з визначенням розміру відсотків, яка підписана клієнтом є належним доказом домовленості Сторін щодо платності користування кредитними коштами і відповідно погодженням Сторонами розміру такої оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Таким чином, Заява про приєднання має силу письмової домовленості Сторін про встановлення умов кредитування про які зазначено саме в такій заяві (% ставка, розмір ліміту, пільговий період, тощо).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Якщо інше не встановлено договором, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст. 1048 ЦК України).

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, кредитна картка, якою користувалася відповідач, має пільговий період (до 55 днів), протягом якого користування кредитними коштами є безвідсотковим.

Таким чином, ставка 36% річних застосовується лише до прострочених або непогашених сум після завершення пільгового періоду, що є справедливим з точки зору балансу інтересів: клієнт має змогу користуватись грошима безкоштовно, якщо повертає їх вчасно.

Враховуючи вищезазначене, вірним є висновок суду першої інстанції, що заперечення відповідача, щодо нарахованих процентів є безпідставними, оскільки відповідач була обізнана з умовами кредитування, в тому числі з розміром відсоткової ставки, що підтверджується підписанням відповідних документів за допомогою електронного підпису.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, за відповідачем, станом на 27 червня 2024 року ,рахується заборгованість за договором у загальному розмірі 320736,05 грн.

Водночас, належних та достовірних доказів погашення заборгованості за кредитною картою відповідач суду не надала, таку заборгованість не спростувала, контррозрахунку заборгованості не зробила.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи заперечень на позовну заяву.

При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк», ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба