Справа № 466/1329/25
Провадження № 2/466/1489/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

31 жовтня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Якубів І. О.

з участю: представника позивача Попадинець М. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом Попадинець Мар`яни Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,-

в с т а н о в и в:

07 лютого 2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла позовна заява адвоката Попадинець Мар`яни Ігорівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, у якому позивач просить ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) прав власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Стислий виклад позиції позивача.

Обґрунтування позивача.

Позивач зазначає, що він ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1982 року по 1992 рік, що підтверджується рішенням Шевченківського районного народного суду міста Львова від 23.04.1992 (копія - додаток № 3).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 12.12.2013 у справі № 466/6948/13-ц (копія - додаток № 4) квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було визнано спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача. Зазначеним рішенням було встановлено, що під час спільного проживання та перебування сторін у шлюбі у 1990 році, Відповідачем, як членом житлово-будівельного кооперативу № 191 та власників приватизованих квартир, було повністю внесено свій пайовий внесок за квартиру, яка, відповідно до ст. 22 КШС УРСР є спільною сумісною власністю подружжя.

За ухваленим судовим рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину квартири за адресою; АДРЕСА_2 .

Крім того, вказаним рішенням на підставі довідки № 382 від 15.11.2007, виданої спілкою житлово-будівельного кооперативу № 191 та власників приватизованих квартир (а.с. 7) (копія - додаток № 5) було встановлено, що Позивач зареєстрований у вказаній квартирі з 11.04.1989 року і постійно проживає у ній. Відповідач була зареєстрована у вказаній квартирі з 11.04.1989 року та знялась з реєстрації 23.10.1995 року.

Рішення суду набрало законної сили 23.12.2013.

Враховуючи ст. 84 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 12.12.2013 у справі № 466/6948/13-ц доказуванню не підлягають.

Позивач зазначає, що в 1991 році Відповідач виїхала на постійне проживання в Канаду, а 23.10.1995 року, як уже зазначалось, знялась з реєстрації з місця проживання. Протягом цього часу, Відповідач частиною квартири не цікавилась, будь-яких претензій щодо майна не мала. Позивач не підтримує зв`язку з своєю колишньою дружиною.

Як вбачається з Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.03.2014 (копія - додаток № 6), 03.03.2014 Позивач зареєстрував право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач, станом на дату звернення до суду з цією позовною заявою, не зареєструвала своє право власності, що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРПНМ від 06.02.2024 (додаток № 7)

Враховуючи зазначене, Відповідач стала власником належної їй частки спірного майна у 2013 році на підставі рішення суду, фактично це єдина згадка про неї як про власника спірного майна, оскільки після прийняття рішення суду жодних даних про її проживання в квартирі чи вчинення будь-яких дій щодо належного їй майна немає. І навпаки, всі дії щодо майна, які відображені як у правовстановлюючих документах, так і у технічній документації вчинялись виключно Позивачем.

Оскільки Відповідач не проживає в зазначеній квартирі з 1991 року по теперішній час, Позивач протягом 34 років, фактично, проживаючи в квартирі, 1/2 частина якої належить на праві власності Відповідачу, безперервно, відкрито і добросовісно володіє частиною Відповідача, оплачує всі комунальні платежі, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг (копія - додаток № 8) несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності квартири, підтримує чистоту і порядок квартирі.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 20.02.2014 ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (копія - додаток № 9), квартира АДРЕСА_3 складається з житлових кімнат: із них: 1-а кімната площею 16.0 кв.м., 2-а кімната площею 11.9 кв.м.; кухні площею 7.6 кв.м.; ванної кімнати плошею 2.7 кв.м.; вбиральні площею 1.3 кв.м., коридору площею 7.8 кв.м.; кладової площею 0.6 кв.м.; балкону площею 1.1 кв.м.

Загальна площа квартири 49.0 кв.м., житлова площа квартири 27.9 кв.м.

Позивач вказує, що він добросовісно заволодів частиною Відповідача у квартирі, оскільки квартира була куплена під час шлюбу за спільні кошти і після розірвання шлюбу і поділу майна, квартира в натурі не була поділена між сторонами, лише визначені ідеальні частки подружжя в квартирі. Позивач володіє частиною Відповідача у квартирі відкрито, здійснює поточний ремонт та догляд за квартирою в цілому. Володіння Позивача зазначеною частиною у квартирі є безперервним, так як Позивач не покидав квартиру протягом всього цього часу, починаючи з 1989 року.

Щодо відсутності інших осіб, які претендують на дане майно зазначає, що єдиним власником 1/2 частини квартири відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20.12.2013 є ОСОБА_2 . Крім того, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про реєстрацію права власності інших осіб на 1/2 частину квартири до зазначеного державного реєстру не внесені. Ніхто не заявляє жодних прав на вказане нерухоме майно, не здійснює жодних перешкод у його користуванні ним як річчю, фактично визнаючи наявність заявленого Позивачем права.

Щодо відсутності титулу (підстави) у Позивача зазначає, що Позивач володіє частиною у квартирі без правової підстави, тобто це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Позивач вважає, що він ОСОБА_1 більше десяти років відкрито, безперервно володіє квартирою за адресою: АДРЕСА_2 в цілому; останній заволодів частиною Відповідача у квартирі добросовісно, наявні всі правові підстави для визнання за ним ОСОБА_1 в судовому порядку права власності на належну Відповідачу частку в квартирі за набувальною давністю.

Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Обґрунтування заперечень відповідачів.

Відзив на позовну заяву відповідачем ОСОБА_2 в порядку ст. 178 ЦПК України, у встановлений судом строк до суду не подано. Заяв чи клопотань на адресу суду подано не було.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

18 лютого 2025 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року витребувано докази.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 08 травня 2025 року витребувано докази.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10 червня 2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2025 року постановлено проводити заочний розгляд справи.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Попадинець М. І. позовні вимоги підтримала, надавши пояснення, аналогічні викладеній позовній заяві, просила такі задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи у її відсутності не подала, причин неявки не повідомила, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Так, судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами наступне.

Згідно рішення Шевченківського районного народного суду міста Львова від 23.04.1992 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1982 року по 1992 рік.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 12.12.2013 у справі № 466/6948/13-ц квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно рішення було встановлено, що під час спільного проживання та перебування сторін у шлюбі у 1990 році, Відповідачем, як членом житлово-будівельного кооперативу № 191 та власників приватизованих квартир, було повністю внесено свій пайовий внесок за квартиру, яка, відповідно до ст. 22 КШС УРСР є спільною сумісною власністю подружжя.

За ухваленим судовим рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину квартири за адресою; АДРЕСА_2 .

Крім того, вказаним рішенням на підставі довідки № 382 від 15.11.2007, виданої спілкою житлово-будівельного кооперативу № 191 та власників приватизованих квартир було встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній квартирі з 11.04.1989 року і постійно проживає у ній. ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаній квартирі з 11.04.1989 року та знялась з реєстрації 23.10.1995 року.

Рішення суду набрало законної сили 23.12.2013.

Судовим розглядом встановлено, що в 1991 році ОСОБА_2 виїхала на постійне проживання в Канаду, а 23.10.1995 року, як уже зазначалось, знялась з реєстрації з місця проживання. Протягом цього часу, ОСОБА_2 частиною квартири не цікавилась, будь-яких претензій щодо майна не мала. ОСОБА_1 не підтримує зв`язку з своєю колишньою дружиною.

Відповідно до Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.03.2014, 03.03.2014 ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із інформаційною довідкою з ДРРПНМ від 06.02.2024 ОСОБА_2 , станом на дату звернення до суду з цією позовною заявою, не зареєструвала своє право власності.

Позивач ОСОБА_1 оплачує всі комунальні платежі, що стверджується квитанціями про оплату комунальних послуг.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 20.02.2014 ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», квартира АДРЕСА_3 складається з житлових кімнат: із них: 1-а кімната площею 16.0 кв.м., 2-а кімната площею 11.9 кв.м.; кухні площею 7.6 кв.м.; ванної кімнати плошею 2.7 кв.м.; вбиральні площею 1.3 кв.м., коридору площею 7.8 кв.м.; кладової площею 0.6 кв.м.; балкону площею 1.1 кв.м. Загальна площа квартири 49.0 кв.м., житлова площа квартири 27.9 кв.м.

Єдиним власником 1/2 частини квартири відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20.12.2013 є ОСОБА_2 .

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про реєстрацію права власності інших осіб на 1/2 частину квартири до зазначеного державного реєстру не внесені.

На виконання ухвали суду від 08.05.2025 надійшла відповідь Державної податкової служби України, у якій зазначають, що станом на 26.05.2025 надають відомості з Державного реєстру про суми виплачених доходів та утриманих податків фізичної особи, отриманих від податкових агентів, ОСОБА_2 ( податковий номер НОМЕР_2 ) за період з І кварталу 1998 року по квітень 2025 року у додатку.

Згідно відповідь Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України встановлено, що за наявною в ДМС інформацією, місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 06.08.2024 значиться за адресою: с. Бабичі, Радехівський район, Львівська область (інформація зазначена на дату оформлення заяви-анкети для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон).

Відповідно до відповіді Департаменту з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України встановлено, що за даними інформаційних систем Пенсійного фонду України станом на травень 2025 року особа ОСОБА_2 , як одержувач пенсії перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області, остання дата нарахування пенсії 01.05.2025. Як одержувач інших соціальних виплат на обліку не перебуває.

Згідно відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України встановлено, що за даними відомчої інформаційної системи ДМС, на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Радехівським РВ УМВС України у Львівській області 07.08.2006 оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , а також 07.08.2024 органом видачі 4633 паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 . Місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 06.08.2024 значиться за адресою: с. Бабичі, Радехівський район, Львівська область (інформація зазначена на дату оформлення заяви-анкети для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон). За відомостями, наданими територіальними органами ДМС, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питання оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання в установленому законодавством порядку до територіальних підрозділів ДМС України станом на 02.07.2025 не зверталася. Відповідно рішень про оформлення або відмову в оформленні документів для виїзду за кордон на постійне проживання стосовно зазначеної особи територіальними органами ДМС не приймалося. Відомостей щодо оформлення ОСОБА_2 документів для залишення на постійне проживання за кордоном до територіальних органів ДМС не надходило.

Згідно відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України встановлено, що ДМС утворено Указом Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади». Відповідно до наказу МВС від 27.12.2012 N? 1200 територіальні підрозділи ДМС почали здійснювати оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання з 02.01.2013. До цієї дати виконання зазначених функцій було покладено на органи внутрішніх справ. Так, за відомостями, наданими територіальними органами ДМС, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питання оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання в установленому законодавством порядку до територіальних підрозділів ДМС України станом на 19.08.2025 не зверталася. Відповідно рішень про оформлення або відмову в оформленні документів для виїзду за кордон на постійне проживання стосовно зазначеної особи територіальними органами ДМС не приймалося. При цьому звертаємо увагу, що у заяві про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_5 , виданого Радехівським РВВС Львівської області 23.11.1983, на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявна відмітка про знищення 12.04.1996 Шевченківським РВ м. Львова зазначеного паспорта, у зв`язку з виїздом власника цього паспорта за кордон. Відомостей щодо оформлення ОСОБА_2 документів для залишення на постійне проживання за кордоном до територіальних органів ДМС не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності-це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1.Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у їх сукупності.

Володіння без правової підстави-це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Добросовісність володіння, як підстава для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьо їстатті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позивачем доведено добросовісність заволодіння 1/2 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_2 відкритість володіння таким та безперервність з 1989 року. Доводів протилежного, до суду не поступило.

Позивач довів факт безперервного володіння 1/2 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 1989 року безперервно та відкрито володіє 1/2 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_2 , дані обставини підтверджені належними та достатніми доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, слід визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) прав власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, що стверджується посвідченням № НОМЕР_6 та є звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, а тому суд стягує судові витрати з відповідача на користь держави.

Таким чином з відповідача ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути суму судового збору в розмірі 14806,43 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) прав власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 14806,43 грн. (чотирнадцять тисяч вісімсот шість гривень 43 копійки).

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адрсеою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 31.10.2025 року.

Суддя П. Т. Едер