Справа № 372/1214/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

Головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Буртовій О.Є.,

за участю прокурора Курінного С.О.

представника відповідача Ковпак Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації прав та повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельних ділянок.

На обґрунтування позову прокурор зазначив, що у травні 2019 року перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» звернулось до суду з позовом до Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним рішень, скасування державної реєстрації прав власності на земельні ділянки.

Рішеннями 46 сесії 7 скликання Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області № 472/18 від 10.09.2018 року, № 475/1 від 25.09.2018 року, № 472/17 від 10.09.2018 року та № 472/16 від 10.09.2018 року, були затверджені проекти землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового буднику, господарських будівель і споруд, які були розташовані на території Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області. Вищевказані рішення Першотравенської сільської ради прийнято поза межами компетенції сільської ради, оскільки спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, у зв`язку з чим набуття права власності на вищевказані земельні ділянки зазначеними громадянами для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відбулась із порушенням вимог земельного і лісового господарства.

Рішеннями державного реєстратора Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області зареєстровані права власності громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на земельні ділянки. Рішеннями Першотравенської сільської ради затверджені проекти землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок в с.Перше Травня громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

11.06.2019 року ОСОБА_1 придбав земельні ділянки у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за договорами купівлі продажу.

Київське обласне та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства згоди на вилучення чи припинення права постійного користування спірними земельними ділянками не надавало. Рішення органів державної влади в межах компетенції про зміну цільового призначення лісогосподарських земель не приймалось, відповідні проекти не затверджувались.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.12.2019 у справі № 372/1712/19 у задоволенні позову повністю відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2021 скасоване рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.12.2019 у справі № 372/1712/19 і ухвалене нове рішення, яким задоволено позов першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним рішень, скасування державної реєстрації прав власності на земельні ділянки, та визнано недійсним рішення Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області від 10.09.2018 року № 472/18 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок у с. Перше Травня». Скасоване рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19.10.2018 року за індексним номером 43571876 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0902 га з кадастровим номером :02:020:0023, яка розташована у с. Перше Травня Обухівського району Київської області. Визнано недійсним рішення Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області від 25.09.2018 року № 475/1 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок у с. Перше Травня». Скасоване рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19.10.2018 року за індексним номером 43570269 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,2305 га з кадастровим номером :02:020:0027, яка розташована у с. Перше Травня Обухівського району Київської області. Визнано недійсним рішення Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області від 10.09.2018 року № 475/17 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок у с. Перше Травня». Скасоване рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19.10.2018 року за індексним номером 43572779 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2226 га з кадастровим номером :02:020:0024, яка розташована у с. Перше Травня Обухівського району Київської області. Визнано недійсним рішення Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області від 10.09.2018 року № 475/16 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок у с. Перше Травня». Скасоване рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19.10.2018 року за індексним номером 43576800 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2310 га з кадастровим номером :02:020:0025, яка розташована у с. Перше Травня Обухівського району Київської області.

Постановою Верховного суду від 08.12.2021 у справі 372/1712/19, постанову Київського апеляційного суду від 17.02.2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора про визнання недійсним рішень Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області від 10.09.2018 року № 472/17, від 10.09.2018 року № 472/16, від 25.09.2018 року №475/1 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок у с. Перше Травня Обухівського району Київської області, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень на земельні ділянки площею 0,2305 га з кадастровим номером :02:020:0027, площею 0,2226 га з кадастровим номером :02:020:0024, площею 0,2310 га з кадастровим номером :02:020:0025, які розташовані у с. Перше Травня Обухівського району Київської області, скасовано, та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

З огляду на правові висновки Верховного суду, викладені у постанові від 08.12.2021 у справі № 372/1712/19 на думку прокурора не підлягає доказуванню те, що рішення Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області від 25.09.2018 року № 475/1, від 10.09.2018 року № 475/17, від 10.09.2018 року № 475/16, якими затверджені проекти землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , спірних земельних ділянок, прийняті поза межами компетенції сільської ради. Не підлягає доказуванню і та обставина, що Київським обласним та по місту Києву Управлінням лісового і мисливського господарства не надавало згоди на вилучення чи припинення права постійного користування зазначеними земельними ділянками. Також не підлягає доказуванню те, що на час прийняття Верховним судом рішення у справі № 372/1712/19 власником спірних земельних ділянок був ОСОБА_1 ..

Ухвалою судді від 23.10.2023 року відкрито провадження по справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації прав та повернення земельної ділянки.

Ухвалою судді від 15.02.2024 року по справі призначено комплексну судову експертизу з питань землеустрою та земельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою судді від 20.03.2025 року провадження по цивільній справі за позовом Керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації прав та повернення земельної ділянки поновлено.

Представником відповідачів ОСОБА_6 наданий відзив та заперечення на відповідь на відзив, в яких вона заперечує проти задоволення позову та зазначає, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а обставини, встановлені судовим рішенням, яке скасоване судом вищої судової інстанції, не мають юридичного значення і не є преюдиційними. Офіційних відомостей щодо категорій земельних ділянок та їх цільового призначення, визначених актами органів державної влади та місцевого самоврядування, позивач суду не надав. Доводи позивача базуються виключно на обставинах, встановлених постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2021 у справі №372/1712/19, яка скасована судом касаційної інстанції.

Першотравенська сільська рада мала повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності у межах населеного пункту (села), зокрема спірними земельними ділянками, тому правомірно надала дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Спірні рішення сільської ради приймались з урахуванням відомостей державної статистичної звітності за погодженими Держгеокадастром України проектами землеустрою (із доданими експлікаціями земельних ділянок, абрисами, актами і планами встановлення межових знаків) щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на території с. Перше Травня в межах Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням «землі житлової та громадської забудови».

Відповідно до Проекту формування та встановлення меж Першотравенської сільської ради та меж села Перше Травня Обухівського району Київської області, затвердженого рішенням 10 сесії Обухівської районної ради народних депутатів 22 скликання № 106 від 26.11.1997 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:020:0024, :02:020:0025, :02:020:0027 не відносились до земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до Генерального плану села Перше Травня, затвердженого рішенням 14 сесії Першотравенської сільської ради шостого скликання № 215 від 01.06.2012 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:020:0024, :02:020:0025, :02:020:0027 відносились до земель житлової та громадської забудови.

Матеріалами проектів землеустрою підтверджується, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулись до відповідного органу з клопотаннями про отримання земельних ділянок в межах безоплатної приватизації у порядку та на підставі частини шостої статті 118 ЗК України, тобто, право власності на спірні земельні ділянки даними особами набуто в порядку та на підставах, визначених зазначеною правовою нормою.

Також представник відповідача, зазначила, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту права. Позов визначений позивачем як негаторний, проте він не є негаторним. Задоволення вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації прав та повернення земельної ділянки не може призвести до захисту або відновлення речового права позивача, зокрема повернення у його володіння або користування спірних земельних ділянок, оскільки спірні земельні ділянки виділені за рахунок земель запасу комунальної власності Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області, позивач не є і не був їх власником, відтак його право не порушено.

В судовому засіданні представником ОСОБА_6 подане клопотання про застосування строку давності. Оскаржувані рішення Першотравенської сільської ради прийняті у 2018 році, відтак строк давності сплив ще у 2021 році. Київська обласна державна адміністрація відповідно до наданих повноважень мала можливість дізнатись про оспорювані рішення сільської ради, а тому причини пропуску строку не є поважними.

Представником відповідача Василюк В.М. наданий відзив, в якому він заперечує щодо задоволення позову та зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Оскільки відповідно до Генерального плану села Перше Травня та проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіального утворення села Перше Травня на території Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області земельні ділянки з кадастровими номерами :02:020:0024, :02:020:0025, :02:020:0027, знаходяться в межах села Перше Травня Обухівського району Київської області з 27.09.2013 та відносяться до земель житлової та громадської забудови.

Першотравенська сільська рада Обухівського району Київської області, як власник даної земельної ділянки з 2013 року не приймала ніяких рішень щодо вилучення зазначених земельних ділянок із земель житлової та громадської забудови.

Позивачем зазначено, що з огляду на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.12.2021 у справі № 372/1712/19 встановлено обставини, що не підлягають доказуванню у даній справі про те, що рішення Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області від 25.09.2018 № 475/1, від 10.09.2018 № 472/17 та від 10.09.2017 № 472/16 прийняті поза межами компетенції сільської ради, у зв`язку з чим набуття права власності на вказані земельні ділянки відбулося з порушенням вимог земельного і лісового законодавства, проте, у вказаній постанові Верховного Суду такі обставини не встановлені. Доводи позивача грунтуються лише на припущеннях того, що спірні земельні ділянки нібито відносяться до земель лісового фонду, що суперечить статті 81 ЦПК України, позивачем не надано належних доказів того, що дані земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду та знаходяться за межами с. Перше Травня.

В судовому засіданні прокурор Курінний С.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, вказав, що набуття у власність громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спірних земельних ділянок було проведено з порушенням норм чинного законодавства та призвело до вибуття з державної власності земельних ділянок лісового фонду. Посилається на положення частини 4 статті 82 ЦПК України, та зазначає, що земельні ділянки були передані у власність громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за рахунок земель лісового фонду, що встановлено постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2021 року у справі № 371712/19.

Представник відповідача Василюк В.М. щодо задоволення позову заперечив в повному обсязі з підстав викладених у відзиві, та вказав, що спірні земельні ділянки не належали на час набуття їх у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до земель лісового фонду, що підтверджується Генеральним планом села Перше Травня, затвердженим рішенням 14 сесії Першотравенської сільської ради шостого скликання № 215 від 01.06.2012 та проектом формування та встановлення меж Першотравенської сільської ради народних депутатів та меж села Перше Травня Обухівського району Київської області, затвердженого рішенням 10 сесії Обухівської районної ради народних депутатів 22 скликання № 106 від 26.11.1997.

Представник відповідача ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечила в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов, вказала, що спірні земельні ділянки не належали на час набуття їх у власність відповідачу до земель лісового фонду, що підтверджується Генеральним планом села Перше Травня, Проектом формування та встановлення меж села Перше Травня Обухівського району Київської області, проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування (впорядкування існуючого землекористування) Державному підприємству «Київське лісове господарство» для ведення лісового господарства в адміністративних межах Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення прокурора, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)).

Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третястатті 1 ЛК України).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України).

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті9 ЛК Україниу державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови).

Звертаючись до суду з позовом прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування рішення сільської ради, скасування державної реєстрації права приватної власності та зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення, що відповідає негаторному позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зістаттею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем.

Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року зазначила, що набуття особою у володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем у справі за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц( провадження № 14-96цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

При цьому вимоги про визнання недійсним рішення Першотравенської сільської ради, скасування рішення державного реєстратора щодо спірної земельної ділянки та усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельної ділянкою шляхом її повернення на користь держави не відповідають належному способу захисту.

Судом встановлено, що рішеннями 46 сесії 7 скликання Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області № 472/18 від 10.09.2018 року, № 475/1 від 25.09.2018 року, № 472/17 від 10.09.2018 року та № 472/16 від 10.09.2018 року, були затверджені проекти землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового буднику, господарських будівель і споруд, які були розташовані на території Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області. Вказані обставини підтверджуються копіями рішень сільської ради, визнаються та не спростовуються учасниками в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 10 та частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч.1 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Таким чином, громадяни мають право набути право власності на земельні ділянки із земель комунальної власності, лише в межах та поряду, передбаченому ст.ст. 116, 118, 122 Земельного кодексу України на підставі рішення сільської ради, яке має бути прийняте відповідно до порядку, передбаченого Конституцією та законами.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип законності є одним із принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні, визначених статтею 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Частинами першою та третьою статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування визначається Конституцією, цим та іншими законами, які не суперечать положенням цього Закону.

Саме органи місцевого самоврядування згідно із частиною 5 статті 60 цього Закону здійснюють від імені та в інтересах територіальних громад правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

За положеннями частини другої статті 174 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на час прийняття рішення сільською радою) рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад.

За змістом статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до повноважень районних рад входило і входить прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою району в межах і в порядку, визначених законом.

Отже, межі населеного пункту повинні встановлюватися та/або змінюватись рішенням відповідного компетентного органу або на підставі інших правових документів, виготовлених та/або прийнятих компетентними органами відповідно до законодавства, що діяло на час утворення населеного пункту та/або зміни його меж.

Статтею 46 Закону України «Про землеустрій» (у редакції на час прийняття рішення сільською радою) передбачено, що для встановлення і зміни меж відповідних адміністративно-територіальних одиниць розробляються проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно із частиною другою статті 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» (який був чинним на час прийняття сільською радою рішеннь) сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, зокрема, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку що Першотравенська сільська рада Обухівського району Київської області мала повноваження щодо розпорядження спірними земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності та у межах села Перше Травня.

У матеріалах справи наявне викопіювання з Проекту формування та встановлення меж Першотравенської сільської ради народних депутатів та меж села Перше Травня Обухівського району Київської області, затвердженого рішенням 10 сесії Обухівської районної ради народних депутатів 22 скликання № 106 від 26.11.1997, згідно якого земельні ділянки з кадастровими номерами :02:020:0027, :02:020:0024, :02:020:0025 не відносились до земель лісогосподарського призначення.

Як вбачається з Генерального плану села Перше Травня Обухівського району Київської області, затвердженого рішенням 14 сесії Першотравенської сільської ради шостого скликання № 215 від 01.06.2012 та викопіювання земельні ділянки з кадастровими номерами :02:020:0027, :02:020:0024, :02:020:0025 знаходяться в межах села Перше Травня Обухівського району Київської області та відносяться до земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до проекту формування та встановлення меж села Перше Травня Обухівського району Київської області спірні земельні ділянки знаходяться в межах села Перше Травня Обухівського району Київської області та відносяться до земель житлової та громадської забудови.

Громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були розроблені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу у приватну власність відповідно до вимог чинного на час виготовлення проектів законодавства. Відповідно до висновків Управління Держгеокадастру в Обухівському районі земельні ділянки, намічені до передачі у власність громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розташовані в межах Першотравенської сільської ради та рахувались як землі, не надані у власність або постійного користування в межах населеного пункту.

У 2010 був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування (впорядкування існуючого землекористування) Державному підприємству «Київське лісове господарство» для ведення лісового господарства в адміністративних межах Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області.

У матеріалах проекту наявна довідка ДП «Київське лісове господарство» від 04.08.2010 року № 159 згідно якої відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року в межах Першотравенської сільської ради у постійному користуванні Обухівського лісництва рахуються землі загальною площею 448,4 га.

Розпорядженням № 11-27-16224 від 31.08.2010 року Київська обласна державна адміністрація надала Дозвіл на розроблення проекту землеустрою ДП «Київське лісове господарство», в т.ч. на території Першотравенської сільської ради - площею 448,4 га.

Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації № 1533 від 27.12.2011 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок ДП «Київське лісове господарство» та надані у постійне користування земельні ділянки на території Першотравенської сільської ради.

28.11.2013 Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного Управління юстиції Київської області зареєстроване право постійного користування земельними ділянками ДП «Київське лісове господарство» загальною площею 448,3695 га.

Отже, площа зареєстрованих земельних ділянок лісогосподарського призначення співпадає з їх площею на дату надання Дозволу на розроблення проекту землеустрою ДП «Київське лісове господарство», що свідчить про те, що з лісового фонду земельні ділянки не вилучались, а спірні ділянки виділені не за рахунок земель лісогосподарського призначення.

Посилання позивача на неправомірність зміни цільового призначення земельних ділянок безпідставне. Земельні ділянки були відведені громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, не наданих у власність або користування (номер рядка 96), інших лісовкритих площ (номер стовпця 33) в межах села Перше Травня, а не земель лісового фонду. У подальшому рішеннями Першотравенської сільської ради цільове призначення спірних земельних ділянок змінено з «ведення особистого селянського господарства»» на «землі житлової та громадської забудови». Вилучення земельних ділянок із користування землями лісового фонду не відбулося оскільки площа зареєстрованих земельних ділянок лісогосподарського призначення співпадає з їх площею на дату надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ДП «Київське лісове господарство».

Прокурор у позові зазначає, що земельні ділянки були передані у власність громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за рахунок земель лісового фонду, що встановлено постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2021 року у справі № 371712/19, та посилається на ч.4 статті 82 ЦПК України, де вказано, що обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Застосування зазначеної правової норми обумовлене набранням законної сили рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі.

Судом встановлено, що постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 08.12.2021 року у справі № 372/1712/19, рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора про визнання недійсними рішень Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області: від 10 вересня 2018 року № 472/17, від 10 вересня 2018 року № 472/16, від 25 вересня 2018 року № 475/1 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок у с. Перше Травня»; про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 жовтня 2018 року з індексними номерами: 43570269, 43572779, 43576800 про державну реєстрацію права власності: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на земельні ділянки: площею 0,2305 га з кадастровим номером :02:020:0027, площею 0,2226 га з кадастровим номером :02:020:0024, площею 0,2310 га з кадастровим номером :02:020:0025, відповідно, які розташовані у с. Перше Травня Обухівського району Київської області, скасовано. У задоволенні позову першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» в указаній частині відмовлено.

Щодо посилання позивача на те, що «постанова Верховного суду мотивована тим, що суд апеляціної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вказані рішення Першотравенської сільської ради прийняті поза межами компетенції сільської ради, у зв`язку з чим набуття права власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд відбулось з порушенням вимог земельного і лісового господарства», то слід зазначити наступне.

Так, відповідно до п.п. 4, 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

При цьому, преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (п. 138 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16).

З огляду на викладене, звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Також, судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі №727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Однак, суб`єктний склад учасників судової справи №372/1712/19, зміст позовних вимог, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, спосіб захисту та подані докази не являються тотожними з даною справою.

Отже, враховуючи надані суду докази, підстави позову, та судову практику щодо спірних правовідносинах яка склалася після 2021 року, суд приходить до висновку, що вказане рішення №372/1712/19 не може бути преюдиційним для даної справи.

Застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 369/3147/190).

При визначенні правового режиму спірних земельних ділянок суд у відповідності до статті 49 Лісового кодексу України, пунктів 4-7 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 848 від 20.06.2007р. має надавати пріоритет і керуватися насамперед відомостями Державної кадастрової системи України та офіційними відомостями щодо розташування окремих угідь та категорій земельних ділянок та їх цільового призначення, визначені актами органів державної влади та місцевого самоврядування.

Надані позивачем викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру (кадастрової карти) не приймаються судом як докази наявності у позивача права користування спірними земельними ділянками без підтвердження їх актуальності відомостями з Державного земельного кадастру. Докази на підтвердження таких відомостей позивачем суду не надані.

На підставі вказаних рішень Першотравенської сільської ради від 10.09.2018 року та 25.09.2018 року рішеннями державного реєстратора Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області зареєстровані права власності на земельні ділянки: ОСОБА_7 з кадастровим номером :02:020:0023 площею 0,0902 га та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 ; ОСОБА_3 з кадастровим номером :02:020:0027 площею 0,2305 га та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 ; ОСОБА_2 з кадастровим номером :02:020:0024 площею 0,2226 га та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 ; ОСОБА_4 з кадастровим номером :02:020:0025 площею 0,2310 га та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 .

11 червня 2019 року ОСОБА_1 придбав земельні ділянки у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за договорами купівлі продажу, та зареєстрував право власності на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, посилався на те, що земельні ділянки були передані у власність громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за рахунок земель лісового фонду, що встановлено судовими рішеннями у справі №372/1712/19, однак суд прийшов до висновку, що вказане рішення не може бути преюдиційним для даної справи.

Для доведення своїх вимог прокурор повинен був надати суду належні докази того, що спірні земельні ділянки станом на 2018 рік, коли вони була передані у приватну власність, відносились саме до земель лісового фонду.

У свою чергу, заперечуючи щодо задоволення позову, представник відповідача заявив в судовому засіданні клопотання про призначення комплексної земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою.

Відповідно до висновку експерта від 17.02.2025 № 4442/24-41 встановлено, що землі, за рахунок Першотравенською сільською радою Обухівського району Київської області у власність ОСОБА_2 була передана земельна ділянка з кадастровим номером :02:020:0024); у власність ОСОБА_3 земельна ділянка з кадастровим номером :02:020:0027, у власність ОСОБА_4 земельна ділянка з кадастровим номером :02:020:0025 з урахуванням відомостей правовстановлюючих документів та документації з землеустрою, які надані в матеріалах судової справи, до земель лісогосподарського призначення не належали.

Копії проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: с.Перше Травня Обухівського району Київської області, за яким сформовано земельну ділянку з кадастровим номером :02:020:0024, копії проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: с.Перше Травня Обухівського району Київської області, за яким сформовано земельну ділянку з кадастровим номером :02:020:0025, копії проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: с.Перше Травня Обухівського району Київської області, за яким сформовано земельну ділянку з кадастровим номером :02:020:0027, невідповідностей вимогам нормативно-правових та інших актів з питань землеустрою та землекористування, чинним на дати державної реєстрації вказаних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, які могли вплинути на результати заходів, передбачених цими документаціями із землеустрою, не виявлено.

За результатами досліджень копії проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування Держаному підприємству «Київське лісове господарство», розробленого ТОВ «КАДАСТР ГЕО» та затвердженого розпорядженням Голови Київської обласної державної адміністрації від 27.12.2011 №1533, невідповідностей вимогам нормативно-правових та інших актів з питань землеустрою та землекористування, чинним станом на 27.12.2011, які могли вплинути на результати заходів, передбачених цією документацією із землеустрою, не виявлено.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :02:020:0024, :02:020:0025, :02:020:0027 на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:012:0130, :02:013:0079, :03:006:0017, :02:010:0029, :02:010:0030, сформовані за проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування Держаному підприємству «Київське лісове господарство», затвердженого розпорядженням Голови Київської обласної державної адміністрації від 27.12.2011 №1533, не накладаються.

При цьому, суд вважає за необхідне віднести висновок зазначеної експертизи до числа достовірних, адже експертом у повній мірі дотримані вимоги чинного законодавства при проведенні експертизи та використані дані, отримані від уповноваженого законом органу.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів які б спростовували вказаний висновок експертизи, матеріали справи не містять.

За правиламист.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст.77ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6ст.81ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Отже, обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Таким чином, враховуючи вище встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельні ділянки відведено з порушенням порядку передачі земель у приватну власність, прокурором, у порядку передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, також надано не було.

На припущеннях суд позбавлений можливості будувати свою позицію в рішенні.

З урахуванням вказаного у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до положення ст.256 та ст.257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами, визначеними ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ч.3-ч.5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що суд відмовив в задоволенні позову по суті підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд не вбачає.

Так як у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України залишаються саме за позивачем.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 23, 30, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації прав та повернення земельної ділянки, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Потабенко