Справа № 162/477/25 Головуючий у 1 інстанції: Савич А. С.
Провадження № 22-ц/802/1107/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Федонюк С. Ю., Шевчук Л.Я.

секретар Русинчук М.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

прокурора Романішиної Т. Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про скасування обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 поданою його представником ОСОБА_1 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 серпня 2025 року в складі судді Савича А. С.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 25.01.2021 відбулися електронні торги з продажу об`єкта нерухомого майна: приміщення комори загальною площею 604,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в РПВН: 18030592. ОСОБА_2 визначено переможцем торгів.

За результатом проведених торгів було складено відповідний протокол № 523207. Організатором вказаних торгів виступив Луцький районний відділ ДВС Західного МУМЮ (м. Львів) в межах зведеного виконавчого провадження № 40048335 про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави та юридичних осіб боргів на загальну суму 6558403,91 гривні. Складено акт про проведені електронні торги 18.02.2021, який є документом, що підтверджує виникнення у позивача права власності на придбане майно.

В подальшому позивач звернувся до нотаріуса з метою реєстрації за позивачем права власності на вказане майно та з`ясував про наявність обтяження. Волинською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 03.05.2012 зареєстровано арешт нерухомого майна ОСОБА_3 , у тому числі приміщення комори по АДРЕСА_1 . Ініціатором обтяження виступило слідче управління УМВС України у Волинській області, підставою обтяження є постанова слідчого Грудецького П. А. від 13.04.2012. Звернувшись до відповідача, стороні позивача стало відомо, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито.

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд зняти арешт з приміщення комори «В-1» загальною площею 604,2 кв.м, номер об`єкта в РПВН: 18030592, що знаходиться по АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови старшого слідчого СУ УМВС у Волинській області Грудецького П. А. від 13.04.2012 та припинити обтяження (арешт нерухомого майна) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєстраційний номер обтяження: 12458910 накладений на підставі постанови старшого слідчого СУ УМВС у Волинській області Грудецького П. А., про накладення арешту на майно № б/н від 13.04.2012.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 11 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача Войціховський А. В. просить рішення суду скасувати ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо невірного визначення осіб відповідачів є безпідставним, оскільки арешт накладений Слідчим управлінням УМВС України у Волинській області, підставою обтяження зазначено Постанова старшого слідчого СУ УМВС України у Волинській області Грудецького П.А., про накладення арешту на майно, б/н, від 13.04.2012.

Ніяких виконавчих проваджень на момент накладення арешту не було як і сторін виконавчого провадження так і боржника. Арешт накладено в межах кримінального провадження слідчим управлінням УМВС України у Волинській області яке наразі припинене та його (арешт) не могло бути накладено в інтересах сторін виконавчого провадження якого на момент накладення арешту не існувало.

Досудове розслідування здійснювалося Слідчим управлінням УМВС України у Волинській області, станом на дату розгляду справи досудові розслідування в кримінальних провадженнях здійснюються ГУНП у Волинській області, процесуальне керівництво в кримінальних провадженнях здійснює прокуратура, відповідно, відповідачами в даному випадку боржник чи стягувачі за виконавчим провадженням бути не можуть.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ГУНП у Волинській області просить рішення суду залишити без змін. Зазначає, що досудове розслідування у кримінальній справі №30-025/11 проводилось СУ УМВС України у Волинській області, жодних процесуальних дії та рішення ГУНП у Волинській області в рамках кримінальної справи не здійснювало, а тому воно не можу бити відповідачем у даній справі.

Волинська обласна прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу вказала, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки кримінальна справа у ході досудового розслідування якої накладено арешт на спірне майно, судом розглянута з постановленням відповідного судового рішення, в органів прокуратури відсутні будь-які повноваження щодо вирішення питання звільнення майна з-під арешту, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що прокурор не може бути належним відповідачем у справі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких мотивів.

Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України ).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає у повній мірі.

Апеляційним судом встановлено такі обставини.

Старшим слідчим СУ УМВС України у Волинській області Грудецьким П.А. здійснювалося досудове розслідування кримінальної справи №30-025-11, порушеної за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст. 190, ч.І ст. 209, ч.1,4 ст. 358 КК України.

В ході досудового розслідування постановою про накладення арешту на майно від 13.04.2012, винесеною старшим слідчим СУ УМВС України у Волинській області Грудецьким П.А. в межах кримінальної справи №30-025-11, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: приміщення комори В-1 загальною площею 604,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в РПВН: 18030592, яке належало обвинуваченому ОСОБА_3 .

В подальшому реєстратором Волинської філії державного підприємництва «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 03.05.2012 зареєстровано обтяження нерухомого майна, а саме приміщення комори В-1 загальною площею 604,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в РПВН: 18030592, тип обтяження: арешт нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_4 .

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №0308/11350/12 від 05.06.2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 28 ч. 3-222 ч.2, 358 ч. 2, 28 ч.2-358 ч. 3 КК України та на підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді штрафу в розмірі 170 000 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов`язків строком на три роки. Задоволено цивільний позов ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 солідарно 17 138 701, 78 грн. та судові витрати за проведення криміналістичних експертиз. Арешт на майно підсудних, в тому числі і ОСОБА_3 залишено в силі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.05.2014, ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію».

Арешти на накладене майно скасовані не були.

Відповідно до протоколу № 523207 від 25.01.2021 позивача визнано переможцем електронних торгів з придбання приміщення комори «В-1» загальною площею 604,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно з актом державного виконавця від 18.02.2021 про проведені електронні торги у рамках зведеного виконавчого провадження № 40048335 було передано на реалізацію приміщення комори «В-1» площею 604,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Боржником зазначено ОСОБА_3 , стягувачем ПАТ «Креді Агріколь Банк». Електронні торги проведено державним підприємством «СЕТАМ». Переможцем торгів вказано ОСОБА_2 .

Отже, позивач набув у власність майно, яке реалізоване на прилюдних торгах для задоволення вимог стягувача ПАТ «Креді-Агріколь Банк», на користь якого і було стягнуті кошти з ОСОБА_3 , попереднього власника приміщення комори «В-1» загальною площею 604,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі вироку Луцького міськрайонного суду від 05.06.2013 року у справі №0308/11350/12.

Позивач, заявляючи про порушення зазначеним арештом його права власності, а також про відсутність підстав для продовження існування обмежень щодо його нерухомого майна, звернулася до суду з позовом у цій справі з вимогами про скасування відповідних обтяжень, застосованих до нерухомого майна.

Згідно статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним та який відповідає вимогам ст. ст. 15, 16 ЦК України щодо можливого способу захисту.

Визначальним для захисту права власності у спосіб усунення порушень, не пов`язаних із позбавленням власника права володіння майном, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Позивач ОСОБА_2 просить зняти арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року.

При цьому право власності позивача на нерухоме майно, обтяження щодо якого оспорюються в цій справі, під сумнів учасниками судового розгляду не ставиться.

Так відповідно до пункту 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

При визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20).

Вирок Луцького міськрайонного суду від 05 червня 2013 року відносно ОСОБА_3 вступив в законну силу, ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію», тому кримінально-процесуальні правовідносини припинились, а отже, фактичні підстави для продовження існування заборони на нерухоме майно, накладеної під час досудового слідства кримінальній справі відсутні.

Наявність обмежень власника у праві власності на нерухоме майно, які оспорюються у цій справі, є невиправданим та таким, що безпідставно порушує права позивача, що вказує на обґрунтованість позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем неправильно визначено коло відповідачів у даній справі.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Обтяження (арешт) накладене у 2012 році на майно попереднього власника на підставі постанови правоохоронного органу, необхідно розглядати, як заходи контролю держави за майном в розумінні наведених положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, які не повинні завдавати значної шкоди володільцю майна та мають здійснюватися з розумним співвідношенням і обґрунтованою пропорційністю.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на ефективний засіб правового захисту.

ОСОБА_2 у законний спосіб набув приміщення комори «В-1» загальною площею 604,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що раніше належало ОСОБА_3 , та на яке було накладено 13.04.2012 арешт в межах кримінального провадження №30-025-11 для забезпечення можливого у майбутньому цивільного позову, при цьому новий власник не був учасником цього провадження та не брав участь у розгляді кримінальної справи. Набуваючи вказане майно, ОСОБА_2 водночас набув і обтяження, накладені слідчим СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області.

Постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано як юридичну особу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та її структурні підрозділи.

Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 05.08.2024 проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області ().

Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов`язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Аналогічність завдань міліції та поліції встановлена статтею 3 Закону України «Про міліцію» та статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно. Ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується.

Колегія суддів звертає увагу, що в Законі України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була. Як міліція (до часу її ліквідації), так і національна поліція (з часу її створення), входили та входять в структуру Міністерства внутрішніх справ України, структурним підрозділом якого у Волинській області станом на 2012 рік (час накладення арешту на спірну квартиру) було Управління МВС України у Волинській області, а станом на даний час є Головне управління Національної поліції у Волинській області (відповідач) як орган публічного права.

Тому належним відповідачем у справі є ГУНП у Волинській області, а рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову до ГУНП у Волинській області, пред"явленого до неналежного відповідача, є помилковим.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 квітня 2022 року у справі №705/2556/21 за позовом ОСОБА_7 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Уманська міська державна нотаріальна контора, про скасування заборони на відчуження нерухомого майна.

Щодо заявлених позовних вимог до Волинської обласної прокуратури то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову до вказаного відповідача, оскільки Волинська обласна прокуратура не порушувала прав та свобод позивача, тому є неналежним відповідачем.

Посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 26.11.2019 у справі № 905/386/18, від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16, від 07.04.2021 у справі № 174/474/17 є нерелевантним у даній справі, оскільки такий висловлений щодо правовідносин, які виникли у зв`язку з звільненням майна з-під арешту накладеного в межах виконавчих проваджень, тоді як в даній справі арешт накладено в межах кримінальної справи.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦПК України)

При розгляді справи суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та не застосував закону, яким ці правовідносини урегульовані, що призвело до ухвалення помилкового рішення в частині відмови у задоволенні позову до Головного управління Національної поліції у Волинській області, тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати, ухвалити нове судове рішення в зазначеній частині, у зв"язку з чим задовольнити позовні вимоги частково.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 серпня 2025 року в цій справі в частині відмови у задоволенні позову до Головного управління Національної поліції у Волинській області скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про скасування обтяження у вигляді арешту нерухомого майна задовольнити.

Зняти арешт з приміщення комори «В-1» загальною площею 604,2 кв.м, номер об`єкта в РПВН: 18030592, що знаходиться по АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови старшого слідчого СУ УМВС у Волинській області Грудецького П. А. від 13 квітня 2012 року та припинити обтяження (арешт нерухомого майна) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєстраційний номер обтяження: 12458910 накладений на підставі постанови старшого слідчого СУ УМВС у Волинській області Грудецького П. А., про накладення арешту на майно № б/н від 13 квітня 2012 року.

Рішення суду в частині відмови в позові ОСОБА_2 до Волинської обласної прокуратури залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: