Справа № 163/396/22 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/898/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Рівненської сільської ради, третя особа ОСОБА_3 , про визнання незаконним і скасування рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 02 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що 06 травня 2021 року відповідачем Рівненською сільською радою Любомльського району Волинської області було прийнято рішення № 7/168, яким затверджено проект землеустрою та передано третій особі ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 0,386 га, яка до цього належала їй на підставі рішення сесії Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області від 27 грудня 1996 року № 7/5, яким їй безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення підсобного господарства площею 0,60 га і на підставі якого 29 жовтня 2010 року вона отримала державні акти на право власності на земельну ділянку, відповідно площею 0,25 га та площею 0,1396 га.

Також зазначала, що згідно відповіді від 20 травня 2021 року Рівненська сільська рада Любомльського району Волинської області за нею обліковується земельна ділянка площею 0,43 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться біля будинку.

Крім того вказувала, що від зазначеної вище земельної ділянки вона не відмовлялась і не надавала згоди на її передачу у власність ОСОБА_3 . Ця ж спірна земельна ділянка межує із раніше наданими їй земельними ділянками площею 0,1396 га та 0,25 га, однак згоду на погодження її меж вона, як суміжний землевласник, при розробці ОСОБА_3 проекту землеустрою не надавала.

У зв`язку із наведеним позивач вважала, що проект землеустрою розроблений і в подальшому затверджений Рівненською сільською радою Любомльського району Волинської області незаконно, а спірна земельна ділянка протиправно вибула з її володіння та була безпідставно передана у власність третьої особи ОСОБА_3 .

За таких обставин, позивач ОСОБА_2 просила суд:

визнати незаконним і скасувати рішення Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області від 06 травня 2021 року № 7/168;

скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,386 га, кадастровий номер :01:003:0239, за ОСОБА_3 .

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 06 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, у зв`язку з недоведеністю факту належності їй прав щодо володіння, користування чи розпорядження спірною земельною ділянкою, а відтак, і порушення її прав на землю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року рішення Любомльського районного суду Волинської області від 06 липня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 02 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи вказане рішення суду першої інстанції таким, що постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом було зроблено помилковий висновок про відмову у позові через обрання позивачем ОСОБА_2 неналежного способу захисту порушеного права, а саме враховуючи те, що останньою в межах підготовчого провадження подавалась до суду першої інстанції заява про доповнення позовних вимог та залучення до справи ОСОБА_3 як співвідповідача, яка була безпідставно залишена судом без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було обрано неефективний спосіб захисту своїх прав та пред`явлено позовні вимоги до відповідачів без залучення їх до участі у справі, що є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших установлених судом обставин.

Такий висновок суду є правильним.

Встановлено, що рішенням сесії Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області від 27 грудня 1996 року № 7/5 на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», статей 56, 57 ЗК України ОСОБА_2 було передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку 0,25 га, для ведення підсобного господарства 0,60 га.

З даних обліково-кадастрової книги, приєднаної до матеріалів справи, вбачається, що за позивачем ОСОБА_2 рахуються земельні ділянки: рілля 0,38 га, 0,53 га, 1,34 га; під садівництво 0,04 га; інші сільськогосподарські угіддя 0,43 га; під будівництво 0,25 га.

Згідно з довідкою Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області від 20 травня 2021 року № 1-409 відповідно до матеріалів інвентаризації земель особистого селянського господарства за ОСОБА_2 рахується земельна ділянка загальною площею 1,07 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства: 0,29 га в урочищі «Навози»; 0,10 га в урочищі «Острів»; 0,43 га біля будинку.

Відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку від 29 жовтня 2010 року ОСОБА_2 були приватизовані земельні ділянки біля будинку площею 0,1396 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:003:0082 та площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:00360139. Земельні ділянки, на які не оформлені документи на право власності, знаходяться в користуванні ОСОБА_2 .

З технічної документації із землеустрою, яка складалася на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, якій надалі був присвоєний кадастровий номер :01:003:0082, слідує, що ця технічна документація оформлялася на підставі рішення сесії Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області від 27 грудня 1996 року № 7/5 першочергово на земельну ділянку площею 0,50 га. Рішенням Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області від 09 вересня 2010 року № 24/12 затверджено технічну документацію із землеустрою та одночасно уточнено площу земельної ділянки, яка передана позивачу згідно з рішенням № 7/5 від 27 грудня 1996 року, відповідно до поданої технічної документації загальною площею 0,1396 га для ведення особистого селянського господарства.

29 жовтня 2010 року на підставі цих рішень Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області позивачу ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1396 га, кадастровий номер :01:003:0082.

Відповідно до інформації Головного управління Державної податкової служби у Волинській області від 21 липня 2021 року позивачу ОСОБА_2 за 2020 та 2021 роки було нараховано земельний податок за одну земельну частку (пай) в сумі по 155,83 гривень на рік. Крім цього, останній як пенсіонеру надана пільга по сплаті земельного податку за земельні ділянки площею 0,98 га для ведення особистого селянського господарства та 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Також встановлено, що рішенням Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області від 22 травня 2020 року № 56/34 третій особі ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею до 0,60 га із земель сільськогосподарського призначення (рілля) в с. Рівне Любомльського району Волинської області.

06 травня 2021 року рішенням Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області № 7/168 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення (рілля) площею 0,3860 га з кадастровим номером :01:003:0239 в межах с. Рівне Любомльського району Волинської області та передано її у власність ОСОБА_3 .

Вищеказана земельна ділянка 19 травня 2021 року була зареєстрована у встановленому порядку на праві приватної власності за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи попередньо 06 липня 2022 року Любомльським районним судом Волинської області було прийнято рішення у даній справі, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Чабана Р. Л. було залишено без задоволення та вищевказане рішення залишено без змін.

08 лютого 2023 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду було задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником адвокатом Чабаном Р. Л., рішення Любомльського районного суду від 06 липня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того встановлено, що після скасування Верховним Судом судових рішень у справі та направлення її на новий розгляд до суду першої інстанції 27 березня 2023 року представник позивача подав заяву про доповнення позовних вимог та залучення відповідача, в якій просив:

- усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_3 повернути їй земельну ділянку, кадастровий номер :01:003:0239, площею 0,386 га, що розташована на території села Рівне, Рівненської сільської ради, Волинської області;

- витребувати у ОСОБА_3 вищевказану земельну ділянку в користь ОСОБА_2

- визнати незаконним та скасувати рішення Рівненської сільської ради № 7/168 від 06 травня 2021 року;

- скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,386 га, кадастровий номер :01:003:0239 за ОСОБА_3 ;

- стягнути із Рівненської сільської ради Ковельського (Любомльського) району Волинської області в користь позивача сплачений судовий збір та понесені витрати на правову допомогу адвоката;

- витребувати у ГУ Держтеокадастру у Волинській області Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення (рілля), площею 0,3860 га, кадастровий номер::01:003:0239 в межах села Рівне Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області;

- витребувати у ГУ Держгеокадастру у Волинській області Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд с. Рівне Любомльського району, кадастровий номер :01:003:0139, код документації із землеустрою 2010 МФ 19 ВЛЛЛ 000215;

- витребувати у ГУ Держгеокадастру у Волинській області Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства с. Рівне Любомльського району, кадастровий номер :01:003:00822010, код документації із землеустрою МФ 19 ВЛЛЛ 000225.

- залучити y якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2023 року вказану заяву було залишено без розгляду з тих мотивів, що судом не було встановлено зміни фактичних обставин справи після закінчення підготовчого засідання при первісному розгляді справи, а тому зміна предмета позову при новому розгляді цієї справи відповідно до ч. 4 ст. 49 ЦПК України є неприйнятною.

Дана ухвала суду першої інстанції учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Частиною четвертої статті 49 ЦПК України передбачено, що у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 09 липня 2020 року в справі № 922/404/19, позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Враховуючи вищенаведене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення без розгляду заяви від 27 березня 2023 року про доповнення позовних вимог та залучення відповідача, встановивши, що після скасування судових рішень Верховним Судом, фактичні обставини справи не змінились, а в поданій заяві представник позивача фактично виклав нові позовні вимоги.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21).

За принципом диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача/співвідповідача до участі у справі.

Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який той виконує під час розгляду справи, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (тобто ex officio), та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 та пункт 8.10 постанови від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19.

У даній справі встановлено, що позивач звернувся до суду з метою відновлення права володіння спірною земельною ділянкою, право власності на яку зареєстровано за третьою особою ОСОБА_3 .

З урахуванням наведеного, вимоги ОСОБА_2 до Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області про визнання незаконним і скасування рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, тобто не є належним та ефективним способом захисту.

Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 звернула увагу на те, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору.

Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування спірної земельної ділянки, право приватної власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 .

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

З огляду на вищевикладене, на думку колегії суддів, ухвалене судом першої інстанції рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права та незалучення до справи належного співвідповідача, відповідає вимогам закону і є самостійною підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню через порушення судом першої інстанції вимог норм цивільного процесуального права і невірного застосування норм матеріального права є безпідставними, спростовуються вищевикладеним та зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді