ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 28 липня 2025 року про відмову у забезпеченні позову, у складі судді Руденко В.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз Збут» про захист прав споживача шляхом стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 28 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не доведено яким саме чином застосування заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчинення дій щодо припинення газопостачання забезпечать можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки зі змісту заяви реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідно можливого рішення суду при задоволенні позову, не вбачається.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасуання ухвали суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між сторонами існує спір, не вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на припинення газопостачання за його адресою до вирішення спору по суті, оскільки такий спосіб захисту не суперечить закону, і в той-же час у повній мірі відновлює права заявника які були порушені.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Україна», ТОВ «Дніпропетровськгаз Збут» про захист прав споживача шляхом стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Одночасно із позовом ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони Дніпровській філії ТОВ Газорозподільні мережі України вчиняти будь-які дії, спрямовані на припинення газопостачання за адресою споживача ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , до вирішення спору по суті, оскільки є побоювання, що його будинок може бути від`єднано від газопостачання, оператор ГРМ діє недобросовісно та не виконує покладені на нього обов`язки.

Згідно частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову, згідно положень статті 149 ЦПК України, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах заявленого позову та бути адекватними та співмірними із заявленими вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23.

Предметом позову у даній справі є захист прав споживача шляхом стягнення з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Україна» та ТОВ «Дніпропетровськгаз Збут» матеріальної та моральної шкоди.

Підставами подання заяви про забезпечення позову є припущення заявника, що відповідач має реальну можливість відключити останнього від газопостачання за час розгляду справи в суді.

Разом з тим, такий спосіб забезпечення позову, як заборона вчиняти будь-які дії, спрямовані на припинення газопостачання, суд може застосувати тільки у тому разі, коли предмет спору у справі збігається з підставами для припинення газопостачання, що наведені в главі 7 розділу VI Кодексу ГРМ та п. 5.7. Правил безпеки систем газопостачання, тобто коли суть спору є підставою для припинення газопостачання.

Крім того, за умовами п. 5.7. Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 285 від 15 травня 2015 року, Оператор ГРМ має право відключити від системи газопостачання обладнання житлових і громадських будинків у випадках: наявності витоків газу; несправності автоматики безпеки; несправностей оголовків димових і вентиляційних каналів; самовільного підключення газових приладів і пристроїв споживача до системи газопостачання; не забезпечення власником технічного обслуговування згідно з вимогами пункту 5.4 цієї глави; невідповідності системи газопостачання житлово будинку проектній та виконавчо-технічній документації.

За таких обставин, обраний заявником спосіб забезпечення позову, шляхом заборони Дніпровській філії ТОВ Газорозподільні мережі України вчиняти дії, спрямовані на припинення газопостачання за адресою заявника, до вирішення спору по суті, є не співмірним із заявленими позивачем вимогами, оскільки предметом спору є захист прав споживачів шляхом стягнення матеріальної та моральної шкоди, а тому не є підставою для припинення газопостачання, що наведені в главі 7 розділу VI Кодексу ГРМ та п. 5.7. Правил безпеки систем газопостачання.

Враховуючи вищезазначене та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки судом не встановлено наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позову, заявником не доведено обґрунтованість припущення, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення та правильно встановив відсутність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що не вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на припинення газопостачання за його адресою, є безпідставними, оскільки заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах заявлених вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, однак заява про забезпечення позову у даній справі цим критеріям не відповідає, що свідчить про відсутність правових підстав для її задоволення.

Посилання скаржника на те, що обраний спосіб захисту шляхом заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на припинення газопостачання не суперечить закону, і в той-же час у повній мірі відновлює права заявника які були порушені, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, чого в рамках даної справи не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про існування між сторонами спору, та необхідності застосування заходів забезпечення позову саме у визначений заявником спосіб, є безпідставними, оскільки заявник не позбавлений права звернутися із заявою про забезпечення позову у спосіб, який буде відповідати вимогам статті 150 ЦПК України.

Аргументи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для заявника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини з дотриманням норм процесуального права.

Передбачених законом підстав для скасування ухвали суду, доводи апеляційної скарги не містять.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду в апеляційній скарзі не наведено, тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 28 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 05 листопада 2025 року

Повний текст судового рішення складено 07 листопада 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна