Справа № 211/9210/25
Провадження № 2/211/4161/25
РІШЕННЯ

іменем України

05 листопада 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Ніколенко Д.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус», третя особа: Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Комунального підприємства «Міський тролейбус», про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

адвокат Мотуз Олександр Володимирович від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Комунального підприємства «Міський тролейбус» (далі КП «Міський тролейбус») та просить: - зобов`язати КП «Міський тролейбус» розробити графік змінності на 2025 та 2026 рік для водія тролейбуса служби експлуатації депо №2 Голобородько Т.М., в якому зазначити тривалість зміни у годинах та хвилинах, початок та закінчення зміни, початок та кінець перерви на обід, кількість робочих та вихідних днів в кожному місяці, норму годин, яку потрібно відпрацювати кожного місяця, та подати його на затвердження до Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Комунального підприємства «Міський тролейбус» (далі ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус»); - стягнути з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 163 107,84 грн.; - стягнути з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого нею судового збору та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позову представник зазначив, що ОСОБА_1 з 16.12.2017 працює у КП «Міський тролейбус», на даний час на посаді водія тролейбусу міського пасажирського транспорту 3 класу. Відповідно до протоколу № 5 загальних зборів ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» від 22.12.2022, ОСОБА_1 було обрано членом профспілкового комітету, про що було повідомлено відповідача листом від 22.01.2023 № 03. 08.11.2024 відповідачем було направлено подання № 2988 до в.о. голови профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» Ольги Фармаги щодо погодження графіків змінності для працівників депо № 1 та депо № 2 на 2025 рік. 10.12.2024 головою профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» Ольгою Фармагою було надано відповідь на подання, в якому вона зазначила, що оскільки до подання були долучені режими роботи, а не графіки змінності, тому профспілка просить направити саме графіки змінності. Задля отримання відомостей про свій графік змінності на 2025 рік, позивач 30.12.2024 звернулася до відповідача з вимогою ознайомити її з графіком змінності на 2025 рік. 31.12.2024 відповідач своїм листом № 3456 надав позивачу графік змінності на 2025 рік з річним балансом годин в кількості 1 992 год. та зміни до графіка змінності на 2025 рік на період воєнного стану 01.01.2025-07.02.2025 з річним балансом годин в кількості 2 000 год. без відповідного погодження з профспілкою та директором КП «Міський тролейбус». У зв`язку з відсутністю відповіді на свій лист, позивач 07.01.2025 знову звернулася до відповідача з проханням ознайомити її з графіком змінності на 2025 рік. 10.01.2025 відповідачем було направлено лист № 90 позивачу, в якому було зазначено, що графіки змінності для водія служби експлуатації депо № 2 Голобородько Т.М. на 2025 рік, які були призначені для погодження з головою профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» Фармагою О.М., були випадково направлення позивачу. 08.01.2025 відповідачем знову було направлено до голови профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» Фармаги О.М. подання № 54 «Про погодження графіків змінності на 2025 рік», в тому числі графік змінності для позивача. До подання були долучені графіки щодо інших працівників підприємства, які відповідають чинному законодавству, в них зазначено якого саме дня у водія зміна, коли вихідні, чітко зазначено тривалість зміни, початок та кінець зміни, а також початок та кінець обідньої перерви. Однак, у графіку змінності позивача знову ж таки такої детальної інформації немає, а зазначено тільки дні, коли є зміни та вихідні. Так, задля захисту прав члена профкому, головою профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» ОСОБА_2 11.01.2025 було направлено лист № 02 до директора КП «Міський тролейбус», де були викладені всі порушення законодавства щодо графіку змінності, невідповідності графіка колективному договору, а також з вимогою скласти графік змінності для водія тролейбуса ОСОБА_1 на 2025 рік, який відповідатиме вимогам законодавства та колективного договору. Однак, графіку від відповідача так і не були надіслано. Суть заперечень позивача і профкому проти наданого відповідачем графіку полягає в тому, що даний графік містить лише дні робочих змін позивача, однак, тривалість змін, час початку і час завершення, так само як і час початку та завершення перерви на обід, не зазначається. Про дані умови роботи позивач повинна додатково дізнаватись у роботодавця за день до початку робочої зміни. Задля ознайомлення з графіком змінності, позивач неодноразово зверталася до відповідача, на що отримала відповідь у вигляді листа № 350 від 07.02.2025, в якому йдеться про те, що графіки змінності для водіїв тролейбуса служби експлуатації депо № 2 були узгоджені всіма профспілковими організаціями, в тому числі і головою профспілки членом якої вона є. У зв`язку з цим, позивач 11.02.2025 звернулася до своєї профспілки за отриманням роз`яснення щодо погодження її графіку змінності, на що отримала негативну відповідь та запевнення, що профспілка не погоджувала жодного графіку змінності для неї. Так, для організації роботи позивача, профспілка своїм листом від 11.02.2025 № 08 знову звернулася до директора КП «Міський тролейбус» з вимогою надати належним чином графік змінності для позивача. Відповіді на даного листа профспілка так і не отримала. У зв`язку з можливим упередженим ставленням відповідача до позивача та профспілки, в якій вона є членом профкому, ОСОБА_1 звернулася до адвокату щодо отримання інформації, з яких причин їй не видається графік змінності на 2025 рік та чи існує на підприємстві будь-який документ, яким передбачено графік виходу на роботу з вказівкою на тривалість робочої зміни, початок та кінець зміни, початок та кінець обідньої перерви, а також причини не виплати заробітної плати, тому 11.03.2025 адвокатом Мотузом О.В. був поданий адвокатський запит щодо надання відомостей, які перераховані вище. Листом від 17.03.2025 № 674 відповідач повідомив, що 13.12.2024 позивача було ознайомлено з її графіком змінності на 2025 рік, цей графік був затверджений всіма діючими профспілками на підприємстві, а графік змінності розробляється для відповідних професій на підприємстві, а не конкретно для працівника. Щодо виплати заробітної плати відповідач повідомив, що оскільки позивач фактично не виконувала свої трудові обов`язки у період з 06.01.2025 по 31.01.2025, то і заробітна плата їй відповідно не нараховувалася. Оскільки лист відповідача не надавав вичерпні відповіді на питання, які порушувалися адвокатом у адвокатському запиті від 11.03.2025, ним було прийнято рішення звернутися з новим адвокатським запитом від 25.03.2025, де він порушив питання про повідомлення, з яких причин з 2025 року ОСОБА_1 не видається графік змінності виходу на роботу, в якому б зазначались дні виходу, тривалість робочої зміни з вказівкою на час її початку та закінчення, а також початок та закінчення обідньої перерви. Надаючи відповідь своїм листом від 02.04.2025 №793, відповідач зазначив, що графік змінності водіїв, які працюють в тролейбусному депо № 2, передбачає однозмінний режим робочого дня, початок роботи 04.14-07.01 год., закінчення 09.20-15.54 год., перерва 45 хв., два вихідних дня після 4 днів роботи, але графіку змінності позивача, в якому зазначено початок та закінчення зміни, початок та закінчення обідньої перерви відповідачем так і не було надано. Після спливу тривалого проміжку часу, позивач так і не отримала свій графік змінності на 2025 рік, тому профспілковим комітетом 16.04.2025 року було прийнято рішення самостійно розробити та надати для затвердження графік змінності до директора КП «Міський тролейбус», який відповідає діючому законодавству, колективному договору та має схожу концепцію з графіками інших водіїв на підприємстві, які були затвердженні і профспілкою, і КП «Міський тролейбус». Відповідачем було відмовлено у погоджені графіку позивачу, який був наданий профспілкою, своїм листом № 999 від 22.04.2025. Тому задля забезпечення можливості виконувати трудові обов`язки позивача, профспілкою було повторно направлено листа 05.05.2025 № 16 до директора КП «Міський тролейбус» разом з графіком змінності позивача задля погодження цього самого графіку, а у випадку непогодження надати власний графік змінності, в якому буде зазначено час початку та закінчення кожної зміни, час початку та закінчення обідньої перерви, норму робочого часу на весь обліковий період. Однак, відповіді на даний лист профспілка так і не отримувала. За весь час, коли відповідач не ознайомлював позивача з її графіком роботи на підприємстві на 2025 рік, а саме з 06.01.2025, позивач кожного дня з понеділка по п`ятницю з`являлася на робочому місці в очікуванні організації робочого процесу на 2025 рік, а також ознайомлення її із графіком змінності на 2025 рік, що підтверджується відповідними повідомленнями з 30.12.2024 по 18.07.2025. Отримуючи дані повідомлення, відповідач постійно надавав відповідь, у яких зазначав, що графік змінності знаходиться на дошці об`яв в диспетчерському пункті служби експлуатації депо №2, узгоджений з керівництвом підприємства, а позивач ознайомлена з ним. Таким чином, оскільки станом на дату подання позовної заяви, відповідачем не розроблений графік змінності для позивача з чітко визначеним часом початку та кінця зміни, початку та кінця обідньої перерви, а також зазначенням норми робочого часу на весь обліковий період, тобто на 2025 рік, це призводить до порушень прав позивача на працю, що позбавляє її можливості заробляти кошти для забезпечення належного рівня життя як свого, так і своєї неповнолітньої дитини, оскільки, починаючи з 06.01.2025 позивачу не виплачується заробітна плата, що підтверджується наказом № 258 від 20.02.2025. Також додатково зазначено, що на підприємстві відповідача для інших працівників розробляються та затверджуються графіки роботи, які відповідають чинному законодавству та колективному договору, за аналогічною професією як і у позивача, на підтвердження чого надано графіки роботи водіїв на підприємстві КП «Міський тролейбус» у період з 2017 по 2022 рік. Таким чином, відповідач допустив порушення діючого законодавства у зв`язку з не розробленням та затвердженням графіку роботи для позивача. Фактично ж, не вказуючи у графіку змінності часу початку робочої зміни, відповідач позбавляє позивача можливості працювати, тобто усуває її від роботи. У зв`язку з чим позивач має право на отримання від відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, який по суті має місце на даний час. Порядок обчислення середньої заробітної плати, у тому числі у випадку виплати за період вимушеного прогулу, встановлений Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995. Розрахунок заробітної плати за період вимушеного прогулу повинен здійснюватися, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, тобто за листопад 2024 року і грудень 2024 року. Із довідки про заробітну плату позивача від 21.07.2025 вбачається, що у листопаді 2024 року позивач отримала заробітну плату у розмірі 8 824,39 грн., а у грудня 2024 року відповідно 8 808,87 грн., а всього 17 633,26 грн., за фактично відпрацьованих 16 днів, середньоденна заробітна плата складає 1 102,08 грн. З робочого графіку на 2025 рік, за яким позивач мала б працювати на думку відповідача, вбачається, що до роботи позивачу слід було стати з 01.01.2025, однак, оскільки вона була спочатку на лікарняному, а потім вихідна, виходити на роботу їй потрібно було б 06.01.2025, однак, відповідач до цього часу так і не ознайомив її з графіком роботи. Отже, суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід розраховувати з 06.01.2025 і при цьому враховувати, що позивач мала б працювати кожні чотири дні з наступними двома днями вихідних. Станом на момент подання цього позову позивач мала б відпрацювати за таким графіком 148 днів, а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно має скласти 163 107,84 грн. (1 102,08 грн. х 148 днів). З огляду на викладене вище, представник просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 20.08.2025 матеріали позову були залишені без руху з пропозицією усунути недоліки. 21.08.2025 недоліки було усунуто.

Ухвалою суду від 26.08.2025 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 09.09.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву. КП «Міський тролейбус» не визнало позовних вимог ОСОБА_1 та вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На переконання відповідача, доводи, наведені позивачем, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а наведені обставини викладаються однобічно, вирвано з контексту реальних трудових відносин. КП «Міський тролейбус» зазначає, що організація роботи підприємства та затвердження графіків змінності здійснювалися відповідно до вимог законодавства та колективного договору, а трудові права позивача порушені не були. Тому заявлені вимоги про зобов`язання розробити окремий індивідуальний графік змінності та про стягнення середнього заробітку за час нібито «вимушеного прогулу» є, на думку відповідача, юридично і фактично необґрунтованими. Щодо режимів роботи та графіків змінності. Норми Глави IV «Робочий час» КЗпП України визначають загальні принципи організації та регулювання робочого часу на підприємствах. Зокрема, статті 57, 58, 59, 61 КЗпП України. Крім того, статті 10-20 КЗпП України та Закон України «Про колективні договори і угоди» визначають правові засади укладення та дії колективних договорів, які регулюють, зокрема, режим роботи, тривалість робочого часу та відпочинку. Відповідно до ст. 18 КЗпП України та ст. 9 Закону «Про колективні договори і угоди», положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, незалежно від їх членства у профспілці. З урахуванням зазначеного, між адміністрацією та трудовим колективом КП «Міський тролейбус» ще у 2016 році було укладено Колективний договір на 2016-2018 роки, схвалений конференцією трудового колективу та зареєстрований виконавчим комітетом районної ради. Додатком № 4 до договору («Режим робочого дня») визначено початок та закінчення змін, тривалість робочого дня, порядок чергування та вихідних днів. У 2020 році рішенням конференції трудового колективу (Протокол № 17 від 31.07.2020) до цього додатку були внесені зміни, якими уточнено режими роботи для водіїв тролейбусів. Зокрема, пункт 82 передбачив однозмінний режим роботи з конкретним інтервалом початку та завершення роботи, передбаченими перервами і вихідними днями. Саме за цим режимом і працює позивачка ОСОБА_1 . Таким чином, умови праці ОСОБА_1 визначені чинним колективним договором, погодженим у встановленому порядку з профспілковим органом та обов`язковим для виконання як роботодавцем, так і працівниками. При цьому слід підкреслити, що законодавство не вимагає розроблення та погодження окремого індивідуального графіка змінності для кожного працівника. Норми КЗпП України та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая і тролейбуса, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України №444 від 15.09.2014, передбачають складання графіків роботи для категорій працівників, а не персонально для кожної особи. Попри це, у листопаді 2024 року КП «Міський тролейбус» підготувало та направило на погодження профспілці графіки змінності на 2025 рік, які повністю відповідали вимогам КЗпП України, положенням колективного договору та наказу № 444. Проте профспілка безпідставно відмовилась їх погоджувати, посилаючись на нібито необхідність складання індивідуального графіка для ОСОБА_1 . Така вимога не ґрунтується на законі, адже ні КЗпП України, ні інші нормативні акти не передбачають персонального погодження графіків для кожного окремого працівника. Варто зауважити, що ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена з графіками змінності на 2025 рік. Це підтверджується відповідними актами, а також тим, що вона мала доступ до графіків у диспетчерському пункті та під час щоденних нарядів. Незважаючи на це, позивач неодноразово ухилялась від роботи, що зафіксовано документально (акти про прогули, відмови від надання пояснень, доповідні записки тощо) та зумовило видання низки наказів адміністрації. Отже, твердження про відсутність у ОСОБА_1 затвердженого графіка змінності або про неналежне ознайомлення з ним є безпідставними. Роботодавець діяв у межах чинного законодавства і колективного договору, тоді як сама позивач свідомо та систематично порушувала трудову дисципліну, не виходячи на роботу в установлені дні та години. Щодо відсутності підстав для оплати часу так званого «вимушеного прогулу». Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час нібито «вимушеного прогулу» є неправомірними, оскільки в ситуації ОСОБА_1 відсутній сам факт вимушеного прогулу у розумінні трудового законодавства. Відповідно до норм Кодексу законів про працю України та усталеної судової практики, вимушений прогул - це період, протягом якого працівник був позбавлений можливості працювати з вини роботодавця, тобто внаслідок протиправних дій або бездіяльності власника чи уповноваженого ним органу. Така ситуація виникає лише у чітко визначених законом випадках, що прямо передбачає компенсацію працівникові у вигляді виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Така виплата є спеціальною відповідальністю роботодавця і розраховується за правилами, встановленими постановою КМУ №100 від 08.02.1995. У даній справі жодних зазначених вище обставин не мало місця. ОСОБА_1 не була незаконно звільнена (вона продовжує перебувати у трудових відносинах із відповідачем), її не переводили на іншу посаду і не відсторонювали від роботи у порядку ст. 46 КЗпП України. Відповідач не ухвалював жодних рішень, які б перешкоджали позивачу виконувати її трудову функцію. Робоче місце, посада водія тролейбуса та обсяг роботи для ОСОБА_1 зберігалися, графіки роботи на підприємстві затверджувалися та доводилися до відома працівників. Жодного протиправного рішення чи дії роботодавця, які б унеможливили вихід позивача на роботу, не вчинено. Ствердження позивача, що вона не могла працювати через відсутність у неї «правильного» графіка змінності, не підтверджують наявності вимушеного прогулу в юридичному сенсі. Закон не зобов`язує роботодавця затверджувати персональний графік на вимогу працівника; достатньо наявності колективного графіка, встановленого для певної категорії працівників (що і було зроблено). Відсутність індивідуального графіка не прирівнюється законом до відсторонення чи звільнення і не є поважною причиною для невиконання роботи. Більше того, матеріалами, які додаються до відзиву доведено, що причиною невиходів позивача була її власна відмова працювати за наявним графіком, що кваліфікується як прогул. Отже, у період з 06.01.2025 і надалі позивач мала об`єктивну можливість працювати, проте нею цю можливість не було реалізовано з причин, що залежать від неї самої. Фактичного «вимушеного» прогулу з вини роботодавця не було. Таким чином, у даній справі відсутні будь-які правові підстави для покладення на КП Міський тролейбус» відповідальності у вигляді виплати ОСОБА_1 середнього заробітку. Позивач перебуває у трудових відносинах з підприємством, не була незаконно звільнена з посади чи незаконно переведена, відсторонена від роботи тощо, а тому відсутній сам факт «вимушеного прогулу» у розумінні трудового законодавства. Відповідно, положення статті 235 КЗпП України, які передбачають компенсацію у випадку незаконного звільнення або незаконного переведення на іншу роботу, у даному випадку не підлягають застосуванню. Позивач фактично не працювала з власної вини, тому ні про яку компенсацію втраченої зарплати мова йти не може, навпаки, законодавство передбачає, що час прогулу не підлягає оплаті (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 113 КЗпП України). За таких обставин, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення 163 107,84 грн. середнього заробітку за час так званого «вимушеного прогулу» є юридично необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. У діях роботодавця відсутній вклад порушення, який би тягнув за собою матеріальну відповідальність перед працівником у вигляді виплати середнього заробітку. Навпаки, наявні в матеріалах справи покази свідчать, що саме позивач порушувала трудову дисципліну, а роботодавець правомірно застосував до неї передбачені законом заходи (невиплату зарплати за невідпрацьований час, дисциплінарні стягнення тощо). Отже, підстави для задоволення даної вимоги відсутні. Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду (ст.233 КЗпП України). З аналізу змісту поданої 14.08.2025 позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предмет її вимог стосується розроблення графіка змінності на 2025-2026 роки, стягнення середнього заробітку за час нібито вимушеного прогулу, починаючи з 06.01.2025. Отже, вихідною датою, з якої позивач дізналася про «порушення свого права», є не пізніше 06.01.2025, коли вона, за її ж твердженням, мала вийти на роботу, однак «не була ознайомлена з належним графіком змінності» і фактично залишилась без можливості працювати. Додатково сама позивач підтверджує, що з цього моменту їй не нараховувалася заробітна плата. Отже, саме з 06.01.2025 у неї виникло усвідомлення про порушення трудових прав. Надалі упродовж січня-травня 2025 року ОСОБА_1 неодноразово отримувала офіційні листи та відповіді від роботодавця (зокрема, від 07.02.2025 № 350, від 17.03.2025 № 674, від 02.04.2025 № 793 тощо), якими її інформували про наявність затверджених графіків та про неоплату часу її фактичної відсутності на роботі. Тобто позивач достеменно знала про позицію роботодавця та про факт не нарахування їй заробітної плати щонайпізніше у березні-квітні 2025 року. Таким чином, кінцевий строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачений ст. 233 КЗпП України, спливав орієнтовно у квітні-травні 2025 року (три місяці з дати виникнення спору). Однак, ОСОБА_1 звернулася з позовом лише 14.08.2025, тобто із значним пропуском установленого законом тримісячного строку. Слід наголосити, що пропуск строку звернення до суду є самостійною процесуальною підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач не навела жодних поважних причин пропуску цього строку, а її посилання на триваючий характер порушення є безпідставними, оскільки роботодавець системно і належним чином оформлював факти прогулів позивача актами та наказами, про які вона була повідомлена. Тобто з кожного факту відсутності на роботі та невиплати заробітної плати вона була своєчасно поінформована. З огляду на викладене, КП «Міський тролейбус» наполягає, що ОСОБА_1 пропустила встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Поважних причин пропуску строку позивачем не наведено і не підтверджено. Сам по собі характер заявлених вимог не свідчить про триваюче порушення» у розумінні трудового законодавства, оскільки кожен епізод відсутності на роботі та пов`язане з ним управлінське рішення роботодавця були окремо оформлені й доведені до відома позивача. Отже, пропуск строку є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові. Висновки та прохання до суду. З урахуванням встановлених фактичних обставин і наведеного правового обґрунтування, позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та такими, що суперечать нормам трудового законодавства. Дії КП «Міський тролейбус» щодо організації праці позивача здійснювалися в межах і у спосіб, передбачений законом та колективним договором, неправомірного позбавлення позивача можливості працювати не відбувалося. Натомість саме позивач не виконувала трудові обов`язки без поважних причин, у зв`язку з чим відсутній правовий обов`язок роботодавця здійснювати оплату невідпрацьованого часу чи виплачувати «середній заробіток за час вимушеного прогулу».

15.09.2025 представником позивача адвокатом Мотузом О.В. скеровано до суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, з якому представник зауважив наступне. Щодо графіку роботи позивача. У Кодексі законів про працю України відсутнє чітке визначення окремого терміну «графік роботи» чи «графік змінності». Однак, з аналізу положень КЗпП України можна зробити висновок, що графік роботи (графік змінності) - це локальний нормативний акт роботодавця, погоджений із виборним органом первинної профспілкової організації (якщо він існує на підприємстві), який визначає послідовність чергування змін, початок і закінчення роботи, тривалість робочого часу, вихідні дні та перерви для кожного працівника або групи працівників. Відповідач вважає, що на підприємстві діє графік змінності для водіїв тролейбусів служби експлуатації депо № 2, яким передбачено 4 дні робочі та 2 дні вихідних. Даний графік міститься в матеріалах справи, оскільки і позивач, і відповідач долучали його разом з першої заявою по суті. Даний графік встановлює загальну кількість змін, яка повинна бути відпрацьована водіями, кількість робочих та вихідних днів. Фактично здійснювати трудову діяльність за даним графіком неможливо, оскільки не можливо встановити чи відповідає він чинному законодавству в частині дотримання вимог щодо тривалості робочого часу водіїв та часу, який необхідний на перерву. Також даний графік не дає змоги встановити коли саме потрібно приступати до виконання трудових обов`язків, а коли закінчувати. Задля організації свого робочого часу та ознайомленням з своїм графіком роботи, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням ознайомити її саме з графіком роботи, однак задовільної відповіді так і не було отримано. Відповідачем були затвердженні графіки роботи інших водіїв на підприємстві, які, так як і позивач, є членами ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус», з чітко зазначеним початком та закінченням робочого дня, початком та кінцем перерви та норми робочого часу на кожний місяць та кожний день. ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» отримувала графіки роботи позивача, які не відповідали законодавству та в яких не було зазначено початок та кінець роботи, початок та кінець обідньої перерви та кількість годин, які повинні бути відпрацьовані. У зв`язку з цим, профспілка направила на погодження до відповідача належним чином оформлений графік роботи, однак отримала відмову на його погодження. Тому твердження відповідача про те, що він не повинен розроблювати та затверджувати індивідуальний графік роботи позивача, є безпідставним, оскільки спростовується наявними в матеріалах справи графіками роботи інших водіїв на 2025 рік, які були розроблені та затвердженні відповідачем, та розробленим профспілкою графіком роботи позивача з дотриманням всіх норм законодавства. Щодо твердження відповідача про відсутність позивача на робочому місці. Відповідач вказує на те, що позивач у період з січня 2025 року по травень 2025 року була відсутня на підприємстві відповідача. Додані до відзиву документи, а саме: акти про відсутність на робочому місці, службові записки та доповідні записки, на думку відповідача, вказують на те, що позивач не з`являлася на підприємстві відповідача через власну ініціативу. Однак, позивач кожного дня, починаючи з 30.12.2024 з`являлася на підприємство та була готова до виконання своїх трудових обов`язків, але не мала змоги приступити до роботи, так як відповідачем не був розроблений графік роботи на 2025 рік, що фактично призвело до відсторонення від виконання обов`язків через бездіяльність відповідача. Знаходячись на підприємстві відповідача позивач кожного дня вимагала ознайомити її з графіком змінності, про що свідчать її листи до директора підприємстві, однак, кожного разу отримувала необґрунтовану відмову, як усну, так і письмову. Таким чином, хоча у позивача і був відсутній графік роботи на 2025 рік, вона все одного кожного дня з`являлася на підприємстві відповідача, мала намір приступати до виконання роботи, але бездіяльність відповідача, у вигляді не складання графіку роботи на 2025 рік, позбавляла її можливості працювати. Щодо оплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Порушуючи право позивача на роботу, відповідач фактично позбавив її можливості заробляти кошти на проживання та забезпечувати належний рівень життя своєї неповнолітньої дитини. Саме з боку відповідача були допущенні порушення прав позивача, що й стало підставою для звернення до суду. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, внаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця (таке поняття дав Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі № 708/447/23). Також, Верховний Суд у вищезазначеній постанові вказав, що виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість належним чином реалізовувати працівником своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Разом з тим, з урахуванням положень ст. 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до даної ситуації є застосування частин 1, 2 ст. 235 КЗпП України. Таким чином, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який стався з вини відповідача, у розмірі, який заявлений позивачем в позовній заяві. Щодо пропуску строку на звернення до суду. Відповідач протягом тривалого проміжку часу не розроблював графік роботи позивача. Протягом цього часу, позивач постійно намагалася вплинути на відповідача, щоб останній розробив графік роботи та ознайомив її з ним, однак, дані спроби не увінчалися успіхом. Остання спроба позивача врегулювати всі правовідносини, які виникли між нею та відповідачем, підтверджується її листом від 18.07.2025, після чого вона вирішила звернутися за захистом свого права безпосередньо до суду. Аналіз порушень, які допустив відповідач відносно позивача мають триваючу дію та продовжуються на день подання даної відповіді на відзив. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складником механізму реалізації права на судовий захист та однією з основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Таким чином, враховуючи довготривалість порушень відповідача та докладання максимальних зусиль для вирішення розбіжностей між відповідачем, які підтверджуються листом від 18.07.2025, вважають, що строк на звернення до суду не пропущений, а обчислення строку починається з 19.07.2025, тому позовна заява подана в передбачений законодавством тримісячний строк. Керуючись вищезазначеним, позивач просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

18.09.2025 до системи «Електронний суд» представником відповідача, в особі директора підприємства Приходька О.Я., скеровано заперечення (на відповідь на відзив), відповідно до якого останній вважає, що підстав для задоволення позову немає, а заявлені вимоги підлягають відхиленню. В обґрунтування зазначив наступне. Стосовно аргументів позивача щодо «графіка роботи». Комунальне підприємство «Міський тролейбус» вважає безпідставними твердження представника позивача про начебто обов`язок роботодавця складати персональні графіки роботи для кожного водія із зазначенням конкретних годин початку та закінчення зміни, перерв тощо. Норми КЗпП та Положення № 444 «Про робочий час і час відпочинку водіїв трамваїв та тролейбусів» не передбачають обов`язку складати індивідуальні графіки. Відповідач виконав обов`язок із планування робочого часу. Комунальне підприємство «Міський тролейбус» забезпечує організацію робочого часу водіїв відповідно до вимог законодавства та локальних нормативних актів. На підприємстві затверджений і діє загальний графік змінності, який побудований за стандартною схемою «4 робочі дні/2 вихідні дні». Такий графік забезпечує: виконання місячної норми робочого часу відповідно до законодавства; рівномірність чергування змін між водіями, що відповідає статті 58 КЗпП; можливість роботодавця планувати безперебійний рух транспорту та задовольняти потреби пасажирів. Щодо конкретизації часу виходу на лінію, то слід наголосити, що графік змінності має узагальнюючий характер і визначає лише послідовність чергування змін та розподіл робочих і вихідних днів. Він не деталізує індивідуальний час початку чи завершення роботи для кожного водія. Конкретні дані про виїзд на лінію, час приймання тролейбуса, початок та завершення зміни визначаються індивідуальними нарядами (виїзними листами). Відповідно до пункту 6.6 Положення № 444, такі наряди видаються завчасно, але не пізніше ніж за два дні до початку роботи. У нарядах зазначається точний час приймання рухомого складу, початку й закінчення зміни, а також інша необхідна інформація для належної організації робочого процесу. Таким чином, кожен водій своєчасно отримує передбачувану й повну інформацію про свій робочий день. Це дає можливість завчасно спланувати особистий час, забезпечує передбачуваність режиму праці та дозволяє безперешкодно виконувати трудові обов`язки. З огляду на викладене, Відповідач належно виконав обов`язок із планування робочого часу: затвердив загальний графік змінності, який охоплює всіх водіїв; забезпечив рівномірний розподіл змін; доводив до працівників конкретний час роботи через індивідуальні наряди. Отже, твердження позивачки про відсутність інформації щодо часу виходу на роботу не відповідає фактичним обставинам, оскільки вона мала передбачувану і чітку інформацію про свій робочий час у встановленому порядку. Щодо меж обов`язків роботодавця та принципу законності (стаття 19 Конституції України). Відповідач зауважує, що, якщо задовольнити вимогу позивачки, це призведе до фактичного формування нової обов`язкової практики для всіх роботодавців, що суперечить принципу правової визначеності та ролі суду як органу правозастосування, а не нормотворення. Щодо відсутності порушень трудових прав позивача. Відповідач зауважує, що позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що чинна система планування роботи на підприємстві порушує її право на працю або обмежує можливість виконання трудових обов`язків. Сам по собі факт її незгоди з діючим графіком не є доказом порушення закону. Щодо доводів позивачки про «усунення від роботи» та «відсутності графіка змінності». Твердження про «невідомість» часу початку зміни є безпідставним, оскільки час виїзду на лінію, початок і завершення зміни визначаються індивідуальними нарядами, що видаються не пізніше ніж за два дні до роботи (п. 6.6 Положення № 444). Наряд містить точний час приймання тролейбуса, початку й закінчення зміни, а також інші відомості, необхідні для роботи. Позивачка мала можливість щоденно отримувати таку інформацію в диспетчерській службі, про що свідчать наявні у справі табелі та акти. Її листи до адміністрації не доводять відсутності графіка, а лише підтверджують власну незгоду з установленою системою планування роботи. Щодо доводів позивачки про «усунення від роботи», то насамперед слід зазначити, що відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, відсторонення від роботи є спеціальною процедурою, яка застосовується лише у випадках, прямо передбачених законом (наприклад, поява на роботі в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, відмова від обов`язкового медичного огляду, порушення правил охорони праці тощо). Таке відсторонення оформлюється наказом або розпорядженням роботодавця із зазначенням підстав і строків відсторонення. У даному випадку жодного наказу про відсторонення позивачки не видавалося, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно, юридичних ознак «усунення від роботи» немає, а тому твердження позивачки про нібито фактичне відсторонення не відповідає дійсності. Щодо фактичної неявки позивачки на роботу та відмови від виконання трудових обов`язків, то вважають за необхідне звернути увагу суду на обставини, які свідчать про те, що позивачка фактично ухилялася від виконання трудових обов`язків, попри перебування на території підприємства у деякі дні. Щодо позиції представника позивачки у відповіді на відзив стосовно середнього заробітку та строків звернення до суду. Відсутність позивачки на роботі є наслідком її власних дій (неявок та відмови від нарядів), а не бездіяльності чи протиправних дій роботодавця. Організація праці на підприємстві відповідає чинному законодавству, а доводи про «відсутність графіка» та «вимушений прогул» є безпідставними і не підтверджені доказами. У ситуації, коли позивачка фактично не працювала з власної ініціативи не з`являлася на початок зміни або відмовлялася від отримання нарядів а не через протиправні дії підприємства, правові підстави для застосування статті 235 КЗпП України відсутні. Будь-яке інше тлумачення цієї норми розширювало б сферу матеріальної відповідальності роботодавця поза межами, встановленими законом, що суперечить принципу законності (ст. 19 Конституції України). Відповідач вважає, що посилання представника позивачки на «триваючий характер» порушень є юридично хибними, оскільки «триваюче правопорушення», за усталеною судовою практикою (постанова Великої Палати ВС від 11.12.2018 у справі № 810/1224/17) це безперервний стан протиправності, який триває доти, доки не буде усунений обов`язок або виконана вимога закону. В їх випадку роботодавець не перебував у стані бездіяльності навпаки, системно фіксував кожен факт відсутності працівниці на роботі, видавав накази (№ 258, № 355-к, № 356- к, № 424-к, № 425-к, №477-к, № 478-к, № 479-к, № 480-к, № 481-к, № 588-к) і повідомляв про них позивачку; - кожен епізод прогулів та неоплати праці оформлювався окремим управлінським актом, який створював самостійний юридичний наслідок і з якого починався новий строк оскарження; - отже, мова йде про повторювані разові порушення (якщо позивачка вважає їх незаконними), а не про триваюче порушення у класичному розумінні. Окремо слід підкреслити, що жоден із наказів про оформлення прогулів, виданих у січнітравні 2025 року, позивачка до суду не оскаржувала, хоча мала таке право та реальну можливість зробити це у межах тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Ця пасивність свідчить про те, що позивачка погоджувалася з їх змістом або принаймні свідомо утримувалася від їх оскарження. З огляду на наведені обставини, доводи представника позивачки про пропуск строку звернення до суду та триваюче правопорушення є необґрунтованими. У цій справі відсутні підстави для поновлення строку, оскільки позивачка знала про всі спірні обставини ще на початку 2025 року та отримувала офіційні відповіді і накази роботодавця. Враховуючи пропуск тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, позовні вимоги підлягають відхиленню в повному обсязі. Узагальнення: У даній справі відсутні ознаки незаконного відсторонення чи інших протиправних дій роботодавця, що виключає застосування ст. 235 КЗпП України. Відсутність позивачки оформлена як прогули на підставі актів і наказів, які вона не оскаржувала. Строк звернення до суду пропущений, а посилання на «триваюче правопорушення» є безпідставним.

Третя особа Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Комунального підприємства «Міський тролейбус», яка належним чином повідомлялася про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, не скористалася своїм правом та не направила до суду пояснення щодо позову.

Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 15 та частини першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, ОСОБА_1 з 16.12.2017 працює у КП «Міський тролейбус» на посаді водія тролейбусу міського пасажирського транспорту 3 класу (т. 1 а.с. 22, 23).

Позивач, як на підставу задоволення позову в частині зобов`язання КП «Міський тролейбус» розробити графік змінності на 2025 рік та на 2026 рік для водія тролейбуса служби експлуатації депо №2 ОСОБА_1 , в якому зазначити тривалість зміни у годинах та хвилинах, початок та закінчення зміни, початок та кінець перерви на обід, кількість робочих та вихідних днів в кожному місяці, норму годин, яку потрібно відпрацювати кожного місяця, та подати його на затвердження до ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус», посилається на такі обставини.

Відповідно до протоколу № 5 загальних зборів ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» від 22.12.2022, її, ОСОБА_1 , було обрано членом профспілкового комітету, про що було повідомлено відповідача повідомленням від 22.01.2023 за вих. № 03 (т. 1 а.с. 19, 19 зв.).

08.11.2024 відповідачем, в особі директора КП «Міський тролейбус» Приходька Олександра, було направлено подання № 2988 в.о. голови профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» Ользі Фармазі про погодження графіків змінності для працівників депо №1 та депо №2 на 2025 рік (т. 1 а.с. 18).

У відповідь головою профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» Ольгою Фармагою 10.12.2024 було повідомлено директора КП «Міський тролейбус», що, оскільки до подання були долучені «режими роботи», а не «графіки змінності», тому профспілка просить в найкоротший термін надати профкому графіки змінності для працівників, які є членами ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» (т. 1 а.с. 17).

Крім того, задля отримання відомостей про свій графік змінності на 2025 рік, позивач 30.12.2024 звернулася до відповідача з вимогою негайно ознайомити її з її (персональним) графіком змінності на 2025 рік (т. 1 а.с. 16).

31.12.2024 відповідач своїм листом, вих.. № 3456, надав позивачу графік змінності на 2025 рік з річним балансом годин в кількості 1 992 год. та зміни до графіка змінності на 2025 рік на період воєнного стану 01.01.2025 - 07.02.2025 з річним балансом годин в кількості 2 000 год. без відповідного погодження з профспілкою та директором КП «Міський тролейбус» (т. 2 а.с. 250-252).

07.01.2025 позивач повторно звернулася до відповідача з вимогою негайно ознайомити її з графіком змінності на 2025 рік (т. 1 а.с. 15). 10.01.2025 листом, вих.. № 90, відповідачем було повідомлено позивача, що графіки змінності для водія служби експлуатації депо № 2 ОСОБА_1 на 2025 рік, які були призначені для погодження з головою профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» ОСОБА_2 , були випадково направлення їй (т. 1 а.с. 14).

У подальшому 08.01.2025 відповідачем знову було направлено до голови профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» Фармаги О.М. подання № 54 «Про погодження графіків змінності на 2025 рік», у тому числі графік змінності для позивача. До подання були долучені графіки щодо інших працівників підприємства, які відповідають чинному законодавству, в них зазначено якого саме дня у водія зміна, коли вихідні, чітко зазначено тривалість зміни, початок та кінець зміни, а також початок та кінець обідньої перерви (т. 1 а.с. 10-13). Але у графіку змінності позивача така детальна інформація відсутня, зазначено тільки дні, коли є зміни та вихідні (т. 1 а.с. 13 зв.).

Задля захисту прав водія тролейбусу ОСОБА_1 , головою профкому ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» ОСОБА_2 11.01.2025 було направлено лист, вих. № 02, до директора КП «Міський тролейбус», де були викладені всі порушення законодавства щодо графіку змінності, невідповідності графіка колективному договору, а також з вимогою скласти графік змінності для водія тролейбуса ОСОБА_1 на 2025 рік, який відповідатиме вимогам законодавства та колективного договору (т. 1 а.с. 9).

Задля ознайомлення з графіком змінності, позивач неодноразово зверталася до відповідача (т. 1 а.с. 40-43), на що 11.02.2025 отримала відповідь у вигляді листа від 07.02.2025, вих. № 350, в якому їй повідомлено, що графіки змінності для водіїв тролейбуса служби експлуатації депо № 2 були узгоджені всіма профспілковими організаціями, в тому числі і головою профспілки членом якої вона є. Зауважено, що графіки змінності для працівників, в тому числі і для неї, знаходяться в диспетчерському пункті служби експлуатації депо № 2, який працює цілодобово, на видному місці. Крім того, графік змінності дублюється в нарядах, які вона без поважних причин не отримує. Конкретної форми для ознайомлення працівників з графіками змінності законодавством не передбачено, роботодавець має право використати той чи інший спосіб для ознайомлення.

У зв`язку з цим, позивач 11.02.2025 звернулася до своєї профспілки за отриманням роз`яснення щодо погодження її графіку змінності, на що отримала негативну відповідь та запевнення, що профспілка не погоджувала жодного графіку змінності для неї. Відповідно для організації роботи позивача, профспілка своїм листом від 11.02.2025, вих.. № 08, знову звернулася до директора КП «Міський тролейбус» з вимогою надати належним чином графік змінності для позивача (т. 1 а.с. 78).

Відповіді на даний лист відповідачем профспілці не надано.

У позовній заяві позивач зазначила, що у зв`язку з можливим упередженим ставленням відповідача до неї та профспілки, в якій вона є членом профкому, вона звернулася до адвоката для отримання інформації, з яких причин їй не видається графік змінності на 2025 рік та чи існує на підприємстві будь-який документ, яким передбачено графік виходу на роботу з вказівкою на тривалість робочої зміни, початок та кінець зміни, початок та кінець обідньої перерви, а також причини не виплати заробітної плати.

11.03.2025 адвокатом Мотузом О.В. було подано адвокатський запит щодо надання відомостей (т. 1 а.с. 77), а саме:

-з яких причин з початку 2025 року ОСОБА_1 не видається графік змінності виходу на роботу, в якому б зазначались дні виходу, тривалість робочої зміни з вказівкою на час її початку, закінчення, початку та закінчення обідньої перерви;

-чи існує на підприємстві будь-який документ, який би передбачав графік виходу на роботу ОСОБА_1 з вказівкою на робочі дні, тривалість робочої зміни з вказівкою на час її початку та закінчення, початку та закінчення обідньої перерви, чи доводився такий документ до відома ОСОБА_1 та чим це підтверджується, та чи був цей документ узгоджений з будь-якою профспілкою;

-яким чином, починаючи з 2025 року ОСОБА_1 доводяться до відома наряди на виконання обумовленої трудовим договором роботи та як це узгоджується з положеннями чинного законодавства;

-з яких причин ОСОБА_1 з 2025 року не виплачується заробітна плата та як це узгоджується з чинним законодавством.

У відповідь на адвокатський запит КП «Міський тролейбус» листом від 17.03.2025, вих.№674 (т. 1 а.с. 75), повідомило, що 13.12.2024 позивача було ознайомлено з її графіком змінності на 2025 рік, цей графік був затверджений всіма діючими профспілками на підприємстві, а графік змінності розробляється для відповідних професій на підприємстві, а не конкретно для працівника. Наряди для водії тролейбусного депо складаються з урахуванням графіку випуску тролейбусів на лінію, графіків змінності та планового випуску рухомого складу в робочі та вихідні дні. Вони складаються не пізніше ніж за 2 дні до роботи з зазначенням прізвища водія. З нарядом на виконання роботи на наступну зміну ОСОБА_1 , як і всі водії, відповідно до вимог посадової інструкції, повинна ознайомитись після закінчення зміни. Щодо виплати заробітної плати відповідач повідомив, що оскільки позивач фактично не виконувала свої трудові обов`язки у період з 06.01.2025 по 31.01.2025, то і заробітна плата їй відповідно не нараховувалася. До листу відповідачем додано зразок графіку змінності для водії тролейбуса депо №2, акт про відмову ОСОБА_1

25.03.2025 адвокатом Мотузом О.В. було зроблено повторний адвокатський запит до відповідача (т. 4 а.с. 74), в якому він порушив питання щодо повідомлення, з яких причин з 2025 року ОСОБА_1 не видається графік змінності виходу на роботу, в якому б зазначались дні виходу, тривалість робочої зміни з вказівкою на час її початку та закінчення, а також початок та закінчення обідньої перерви.

Своїм листом від 02.04.2025, вих.. № 793, КП «Міський тролейбус» надало відповідь, в якій зазначило, що графік змінності водіїв, які працюють в тролейбусному депо № 2, передбачає однозмінний режим робочого дня, початок роботи 04.14 - 07.01 год., закінчення 09.20 - 15.54 год., перерва 45 хв., два вихідних дня після 4 днів роботи. Зауважено, що графіки змінності розробляються і затверджуються не індивідуально, а для всіх водіїв.

У зв`язку з тим, що позивач так і не отримала свій графік змінності на 2025 рік, профспілковим комітетом 16.04.2025 було прийнято рішення самостійно розробити та надати для затвердження графік змінності до директора КП «Міський тролейбус» (т. 1 а.с. 72).

Натомість відповідач, в особі директора підприємства Приходька О., своїм листом від 22.04.2025, вих. № 999, відмовив голові профкому Ользі Формазі у погоджені графіку позивачу (т.1 а.с. 71).

Профспілкою було повторно направлено лист від 05.05.2025, вих.. № 16 (т. 1 а.с. 70), директору КП «Міський тролейбус» разом з проектом графіка змінності для позивача на 2025 рік для затвердження. Профкомом запропоновано, у випадку відмови затвердити «Графік», вказати конкретні недоліки в проекті «Графік», або скласти інший графік змінності, який має містити час початку і закінчення кожної зміни, час початку та тривалість обідньої перерви, норму робочого часу на весь обліковий період (один рік).

Відповіді на даний лист профспілкою не було отримано.

Крім того, задля ознайомлення з графіком змінності, позивач неодноразово зверталася до відповідача у період з 07.02.2025 по 18.07.2025 (т. 1 а.с. 43зв.-52).

Отже, суть заперечень ОСОБА_1 і профкому проти наданого відповідачем графіку полягає в тому, що даний графік містить лише дні робочих змін позивача, проте тривалість змін, час початку і час завершення, так само як і час початку та завершення перерви на обід, не зазначається. Про дані умови роботи позивач повинна додатково дізнаватись у роботодавця за день до початку робочої зміни.

В обґрунтування своїх позовних вимог щодо надання графіку змінності для ОСОБА_1 на 2025 рік та на 2026 рік, в якому б зазначались дні виходу на роботу, тривалість робочої зміни з вказівкою на час її початку та закінчення, а також початок та закінчення обідньої перерви, сторона позивача надала відповідні докази, такі як графіки змінності виходу на роботу працівників тролейбусного депо № 1 КП «Міський тролейбус» (водіїв, кондуктора громадського транспорту, прибиральника територій) на 2025 рік ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 10-13). Вказані графіки змінності затверджені директором КП «Міський тролейбус» Приходьком О. та погоджені головою профспілки ОСОБА_2 .

Крім того, вказані графіки змінності містять інформацію щодо початку і закінчення кожної зміни, час початку та тривалість обідньої перерви, норму робочого часу на весь обліковий період відносно кожного з працівників персонально.

Проте наявні у справі «Зміни до графіку змінності на 2025 рік на період воєнного стану 01.01.2025-07.02.2025 для водія тролейбуса служби експлуатації депо № 2 ОСОБА_1 » вказаної вище інформації не містить (т. 1 а.с. 13зв.).

Також треба зауважити, що графіки змінності виходу на роботу працівників тролейбусного депо № 1 КП «Міський тролейбус» складалися й раніше у 2017, 2018, 2019, 2022 роках, а у графіку змінності на 2022 рік вказано, що він розроблений згідно колективного договору додатку №4 п.29.

Відповідач КП «Міський тролейбус», у свою чергу, заперечував проти позовних вимог позивача в частині зобов`язання розробити графік змінності на 2025 рік та на 2026 рік для водія тролейбуса служби експлуатації депо № 2 ОСОБА_1 та посилався на норми чинного законодавства.

Статтею 57 КЗпП України визначено, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку та графіками змінності.

Стаття 58 КЗпП України передбачає рівномірне чергування працівників у змінах, перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності.

Згідно зі статтею 59 КЗпП України тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід), призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.

Відповідно до статті 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин.

Крім того, статті 10-20 КЗпП України та Закон України «Про колективні договори і угоди» визначають правові засади укладення та дії колективних договорів, які регулюють, зокрема, режим роботи, тривалість робочого часу та відпочинку.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України та ст. 9 Закону «Про колективні договори і угоди», положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, незалежно від їх членства у профспілці.

З урахуванням зазначеного, між адміністрацією та трудовим колективом КП «Міський тролейбус» ще у 2016 році було укладено Колективний договір на 2016-2018 роки, схвалений конференцією трудового колективу та зареєстрований виконавчим комітетом районної ради. Додатком № 4 до договору («Режим робочого дня») визначено початок та закінчення змін, тривалість робочого дня, порядок чергування та вихідних днів.

У 2020 році рішенням конференції трудового колективу (Протокол № 17 від 31.07.2020) до цього додатку були внесені зміни, якими уточнено режими роботи для водіїв тролейбусів. Зокрема, пункт 42 передбачив однозмінний режим роботи з конкретним інтервалом початку та завершення роботи, передбаченими перервами і вихідними днями (т. 2 а.с. 120-124).

Відповідач зауважує, що саме за цим режимом і працює позивач.

Таким чином, умови праці ОСОБА_1 визначені чинним колективним договором, погодженим у встановленому порядку з профспілковим органом та обов`язковим для виконання як роботодавцем, так і працівниками. При цьому відповідач підкреслює, що законодавство не вимагає розроблення та погодження окремого індивідуального графіка змінності для кожного працівника. Норми КЗпП України та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая і тролейбуса, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 444 від 15.09.2014, передбачають складання графіків роботи для категорій працівників, а не персонально для кожної особи.

Суд приймає до уваги заперечення КП «Міський тролейбус» та погоджується з тим, що відповідач діяв при розробленні графіку змінності для водія ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, проте зауважує, що відповідачем жодним чином не спростовано доводи сторони позивача щодо наявних у матеріалах справи графіків змінності відносно інших працівників підприємства, які є персоналізованими. Сторона відповідача просто проігнорувала вказані докази, додавши до відзиву більше ніж 300 сторінок письмових доказів, які не стосуються предмету позову по даній справі. Проте долучити до відзиву або заперечення на відповідь на відзив копію Колективного договору на 2016-2018 роки, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом КП «Міський тролейбус», не спромоглася. Натомість відповідачем до відзиву було долучено Зміни до колективного договору, схваленого а конференції трудового колективу 31.07.2020 та Додаток №41 «Положення про проведення виробничого навчання (практики), стажувальної їзди на учбовому та пасажирському тролейбусі (т. 2 а.с. 120-124). Суду не зрозуміло навіщо було долучено Додаток № 41, оскільки він не стосується предмету позову по справи, так як позивач не є стажистом.

Приписами ст. 2-1 КЗпП України визначено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання

З огляду на викладене, суд вбачає у діях відповідача по відношенню до позивача упереджене ставлення та порушення ст. 2-1 КЗпП України, приписами якої заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, та вважає, що стороною позивача доведено даний факт наявними у справі доказами, які суд вважає належними та допустимими, та які не спростовано відповідачем.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання КП «Міський тролейбус» розробити графік змінності на 2025 рік та на 2026 рік для водія тролейбуса служби експлуатації депо №2 ОСОБА_1 , в якому зазначити тривалість зміни у годинах та хвилинах, початок та закінчення зміни, початок та кінець перерви на обід, кількість робочих та вихідних днів в кожному місяці, норму годин, яку потрібно відпрацювати кожного місяця, та подати його на затвердження до ППО ВПЗУ КП «Міський тролейбус» підлягають до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення з КП «Міський тролейбус» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 163 107,84 грн.

Позивач вважає, що відповідач своїми діями позбавляє її можливості працювати, тобто фактично усуває від роботи, та посилається, як на підставу задоволення позовних вимог, на ст.235 ч. 2 КЗпП України.

Однак, суд не погоджується з даним твердженням та приймає до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив, вважаючи їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Проте середній заробіток за час вимушеного прогулу має іншу правову природу.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19.

З огляду на те, що ОСОБА_1 є діючим працівником КП «Міський тролейбус», предметом позову даної справи не є вимога про поновлення позивача на посаді водія тролейбусу, тому суд не вбачає правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем було обрано не вірний спосіб захисту своїх порушених трудових прав, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині, тому слід відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у зв`язку з необґрунтованістю пред`явлених позовних вимог.

Щодо застосування строку позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідачем КП «Міський тролейбус» заявлено вимогу про застосування строку позовної давності, так як ОСОБА_1 лише 14.08.2025 звернулася до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18.12.2009 роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

З огляду на те, що судом відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з необґрунтованістю пред`явлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для вирішення витання щодо застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Щодо вимоги про стягнення правової (правничої) допомоги.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до позовної заяви, заяву про стягнення судових витрат разом з доказами надання позивачу правничої допомоги та вартості витрат на правничу допомогу буде подано позивачем до моменту завершення розгляду справи або протягом 5 днів після винесення рішення судом.

З огляду на викладене, враховуючи, що стороною позивача не подано заяву про стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача до ухвалення рішення у справі, судом не вирішується питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу при ухваленні рішення.

Щодо вимоги про стягнення судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представником позивача заявлено вимогу про відшкодування судового збору. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн. (немайнова вимога про зобов`язання вчинити певні дії) та за ухвалою суду від 20.08.2025 судовий збір у сумі 1 304,86 грн. (майнова вимога про стягнення середнього заробітку з час вимушеного прогулу). Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 968,96 грн. (немайнова вимога про зобов`язання вчинити певні дії).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд-

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Комунальне підприємство «Міський тролейбус» (, юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Дніпровське шосе, буд. 22) розробити графік змінності на 2025 рік та на 2026 рік для водія тролейбуса служби експлуатації депо № 2 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ), в якому зазначити тривалість зміни у годинах та хвилинах, початок та закінчення зміни, початок та кінець перерви на обід, кількість робочих та вихідних днів в кожному місяці, норму годин, яку потрібно відпрацювати кожного місяця, та подати його на затвердження до Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Комунального підприємства «Міський тролейбус» (, юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Дніпровське шосе, буд. 22).

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Міський тролейбус» (, юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Дніпровське шосе, буд. 22) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування витрат на сплату судового забору 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 05 листопада 2025 р.

Суддя Д.М. Ніколенко