УХВАЛА

03 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 739/524/24

провадження № 61-11894ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,третя особа - Чернігівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:

- визнати ОСОБА_1 батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Чернігівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису про народження № 48 від 15 лютого 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини - ОСОБА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області заочним рішенням від 30 жовтня 2024 року, яке залишив без змін Чернігівський апеляційний суд постановою від 13 серпня 2025 року, позов задовольнив.

Визнав ОСОБА_1 батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 48 від 15 лютого 2024 року, складений Чернігівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції).

Зобов`язав Чернігівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в актовий запис про народження № 48 від 15 лютого 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі «батько» вказати - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі суми платежу за один місяць допустив до негайного виконання.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211,20 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Стягнув із ОСОБА_1 в дохід держави 1 211,20 грн судового збору.

17 вересня 2025 року ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у вказаній справі.

Автоматизованою системою діловодства (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 вересня 2025 року) справу призначено судді-доповідачу Пророку В. В.

Верховний Суд ухвалою від 29 жовтня 2025 року заяву Пророка В. В. про самовідвід задовольнив. Відвів суддю Верховного Суду Пророка В. В. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у цій справі. Матеріали касаційної скарги у зазначеній справі передав на повторний автоматизований розподіл.

Автоматизованою системою діловодства (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 жовтня 2025 року) справу призначено судді-доповідачу Грушицькому А. І. та визначено суддів, які входять до складу колегії: Калараша А. А. та Петрова Є. В.

До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, з посиланням на те, що оскаржувану постанову представник заявника отримав 18 серпня 2025 року.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Чернігівського апеляційного суду прийнято 13 серпня 2025 року, повний текст якої складено 18 серпня 2025 року, а касаційна скарга подана до суду 17 вересня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження.

Ураховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення вказаного клопотання, оскільки строк на касаційне оскарження не пропущено.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц, від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22, від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_3 , про що Чернігівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 15 лютого 2024 року складено відповідний актовий запис № 48 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , у якому батьками дитини зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_2 при народженні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебувала у шлюбі і запис про батька дитини вчинено на підставі частини першої статті 135 СК України.

Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 4 від 15 лютого 2024 року підтверджено, що відомості про батька щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записано відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Новгород-Сіверський районний суд ухвалою від 09 липня 2025 року задовольнив клопотання ОСОБА_2 та призначив у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставив питання: «Чи являється ОСОБА_1 біологічним батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?».

Указану ухвалу повернуто до суду без виконання у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 для відбору зразків біологічного матеріалу, про що зазначено у листі державної спеціалізованої установи «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 08 жовтня 2024 року № 07-17/1419.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 25 березня 2025 року призначив судову молекулярно-генетичну експертизу у цій справі. Проведення експертизи доручив державній спеціалізованій установі «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи». Відібрання зразків генетичного матеріалу доручив експертам державної спеціалізованої установи «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи». На час проведення експертизи провадження у справі зупинив.

У передбаченому процесуальним законом порядку ухвалу апеляційного суду про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи від 25 березня 2025 року надіслано ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку та його представнику адвокату Костюченку В. К.

28 березня 2025 року у приміщенні Чернігівського апеляційного суду ОСОБА_1 особисто отримав копію ухвали від 25 березня 2025 року, про що свідчить його підпис на розписці.

05 червня 2025 року на адресу апеляційного суду з державної спеціалізованої установи «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» надійшов лист про те, що відбір біологічних зразків не проводився, тому ухвалу суду повернуто без виконання.

Експертна установа у листі вказала, що 02 червня 2025 року з`явилися обидві сторони ОСОБА_2 разом з дитиною ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . За ухвалою суду оплату за проведення експертизи покладено на обидві сторони в рівних частинах, тому вартість судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи було розподілено навпіл (17 636,62грн : 2 = 8 818,31 грн). У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не зміг сплатити свою частину (з його слів на даний час у нього немає коштів), відбір біологічних зразків не проводився.

23 червня 2025 року на адресу апеляційного суду з державної спеціалізованої установи «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» надійшов лист про повернення без виконання ухвали Чернігівського апеляційного суду від 25 березня 2025 року у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків.

Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_2 указувала, що біологічним батьком її дочки є ОСОБА_1 , який матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, іншим чином обов`язки щодо утримання малолітньої дитини до досягнення нею повноліття не виконує.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_2 надала: спільне фото з відповідачем, датоване квітнем 2024 року; докази, які підтверджують перерахування ОСОБА_1 протягом червня 2023 року - січня 2024 року, тобто часу до звернення з цим позовом, грошових коштів позивачу та спілкування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 через месенджер «Signal» у період з лютого по червень 2024 року, які свідчать про висловлені ОСОБА_1 наміри піти у відпустку до досягнення дитиною 3-річного віку, забрати дитину від позивача, питання про час, коли відповідач або його батьки зможуть забрати дитину до себе, що свідчить про обізнаність відповідача про народження дочки, визнання свого батьківства, намагання піклуватися про дитину.

ОСОБА_1 , 1986 року народження, з 05 квітня 2023 року проходив військову службу за призовом під час мобілізації, є учасником бойових дій, перебуває на обліку в Новгород-Сіверському об`єднаному управлінні ПФУ в Чернігівській області і отримує пенсію по інвалідності, у шлюбі не перебуває, матеріали справи не містять доказів наявності на його утриманні інших осіб.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Ніяких моральних та правових обмежень будь-які діти не знають. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Одним із способів захисту сімейних прав є встановлення правовідношення (частина друга статті 18 СК України).

У статті 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до частин першої, другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Верховний Суд у постановах від 11 липня 2023 року в справі № 449/433/22 (провадження № 61-4176св23), від 17 лютого 2021 року в справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) виснував, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто під час вирішення спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану (постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22, від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 квітня 2019 року у справі «Міфсуд проти Мальти», заява № 62257/15, зазначено, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є, як правило, підставою для категоричного висновку на підтвердження або спростування батьківства.

Експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази.

Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, буквального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини.

Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц, від 25 серпня 2020 року в справі № 478/690/18, від 15 квітня 2021 року у справі № 645/1098/18, від 19 травня 2021 року у справі № 207/789/19.

Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Частиною четвертою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц.

Враховуючи встановлені обставини справи Верховний Суд дійшов до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій виконали обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, зокрема, підтвердити або спростувати факт батьківства на підставі ДНК-тесту. Проте ні у суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи відбір біологічних зразків не проведено, ухвали про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи повернуто до суду без виконання.

Отже, апеляційний суд правильно не визнав належною та добросовісною процесуальну поведінку ОСОБА_1 щодо його участі в молекулярно-генетичній експертизі, з огляду на те, що без нього (його біологічних матеріалів) провести експертизу неможливо, а ця експертиза має визначальне значення для вирішення питання щодо батьківства, як на цьому наголошує відповідач.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно визначив, що за відсутності висновку судової молекулярно-генетичної експертизи не виключається можливість встановлення батьківства на підставі інших доказів, оскільки висновок експертизи є лише одним із засобів доказування, який підлягає оцінці у сукупності із іншими доказами у справі.

Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Отже, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та визнання ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 та стягнення з нього аліментів.

Визнання відповідача батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає інтересам малолітньої дитини. Негативних наслідків для дитини не встановлено.

Верховний Суд додатково зауважує, що справа перебувала в провадженні суду з лютого 2024 року, суди першої та апеляційної інстанції вживали належних процесуальних заходів з метою проведення судової молекулярно-генетичної експертизи та забезпечення участі сторін. Після встановлення судом першої інстанції факту ухилення відповідача від проведення судової експертизи щодо встановлення батьківства, суд апеляційної інстанції ще раз призначив судову молекулярно-генетичну експертизу. Витрати за експертизу суд поклав порівну на сторони, що цілком відповідає принципу рівності сторін у процесі.

Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц, від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22, від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Чернігівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чернігівському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров