ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9239/24Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/877/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря Хоміцької С.О.,

представника апелянта Гонти М.С.,

представників відповідачів Онищук М.Б., Горби В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/9239/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2025 року, ухвалене суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 09 червня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської З.Д.», ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору переуступки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі позивач, апелянт) звернувся в суду із позовом до Обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської З.Д.» (далі ОК «СТ РіС ТВ Львівської З.Д.», відповідач 1), ОСОБА_4 (далі відповідач 2) про визнання недійсним договору переуступки.

В обґрунтування змінених позовних вимог зазначив, що 18-20 травня 2021 року від правління ОК «СТ РіС ТВ Львівської З.Д.» надходили членам кооперативу, в тому числі йому, телефонні дзвінки з повідомленнями про те, що необхідно терміново з`явитися за вказаною адресою і отримати гроші за дачну ділянку, в іншому випадку не отримає нічого, оскільки вже всі інші члени кооперативу отримали кошти і залишилося лише декілька осіб. При цьому, члени правління не надавали повної інформації про всіх бажаючих інвесторів, які звернулися до кооперативу, щоб придбати земельні ділянки у членів кооперативу, а лише вигідних їм. Як з`ясувалося пізніше, на момент його повідомлення були інші бажаючі придбати дачні ділянки за більш високою ціною, що вкрай важливо для нього, як непрацездатної особи, пенсіонера.

Вказує, що він є непрацездатною особою похилого віку (71 рік), не зрозумів суті телефонних повідомлень і вирішив з`явитися за вказаною в телефонному повідомленні адресою. Як пізніше з`ясувалося, це було приміщення нотаріуса Шонь Ю.М. Вказує, що у приміщенні нотаріуса вже були наперед заготовлені документи, залишалося лише їх підписати. Йому не було роз`яснено правову природу та зміст документів, лише вказано на необхідність їх підписати, щоб отримати гроші, в іншому випадку все може пропасти і дачний будинок на ділянці буде знесено. Переживаючи за те, що може залишитися ні з чим, він підписав документи, при цьому власних примірників йому не надали. Стверджує, що в нотаріуса замість укладення договору купівлі-продажу, про укладення якого існувала домовленість, було укладено договір переуступки паю в пайовому фонді Кооперативу, про що він дізнався від інших членів кооперативу, що надалі стало підставою для виключення його з ОК «СТ РіС ТВ ОСОБА_5 » на позачергових зборах.

Вважає, що члени правління, діючи в інтересах певних осіб, ввели його в оману, приховали інформацію про те, що насправді вчиняється, чи договір купівлі продажу, чи уступка прав в кооперативі, не надали інформацію про інвестора, який придбавав земельні ділянки у членів кооперативу за набагато вищою ціною, ніж та, яка була запропонована йому, тим самим змусивши його вийти з кооперативу. На його запит надати йому документи, які він підписував щодо зборів кооперативу, які відбулись 06 червня 2021 року, відповіді він не отримав.

З огляду на вищевикладене, вважає, що неповідомлення йому відомостей щодо справжньої природи вчиненого правочину, а також подальші дії кооперативу, зокрема неповідомлення йому результатів голосування зборів, що відбулись 06 червня 2021 року та прийняті ними рішення, свідчить про умисне замовчування дійсної природи укладеного ним правочину з метою якнайшвидшого заволодіння його часткою, шляхом виключення його з кооперативу.

Стверджує, що у разі, якби йому були відомі усі наведені вище обставини, та інформація щодо правової природи правочинів, договір ним б не укладався на тих умовах, на яких його було укладено, з огляду на їх об`єктивну невигідність для нього. Отже, договір купівлі-продажу та договір відступлення права вимоги відрізняються за своєю правовою природою, оскільки договір відступлення права вимоги не завжди є договором купівлі-продажу права вимоги, і навпаки.

Оскільки він був введений в оману щодо дійсної правової природи, укладеного ним правочину, а також тим, що замість укладення договору купівлі-продажу, про укладення якого існувала домовленість, було укладено договір переуступки паю в пайовому фонді Кооперативу, що надалі стало підставою для виключення його з Кооперативу, вважає, що існують підстави для недійсності правочину.

У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, просив суд визнати недійсним договір переуступки члена обслуговуючого кооперативу від 21 травня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Гонта М.С., який діє в інтересах позивача ОСОБА_3 , просить вказане вище рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що воно є необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Мотиви апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.

Зокрема посилається на те, що відповідачами невірно була надана інформація щодо договору, який вчинятиметься та заяви про вихід, оскільки наслідком їх підписання позивач втратив право участі в кооперативі.

Вказує, що саме через введення позивача в оману була підписана ним заява про вихід з кооперативу, однак, на його переконання, вона не мала б припиняти повністю його членство в кооперативі.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв ці доводи позивача, надані безпосередньо в судовому засіданні, до уваги і тим самим невірно оцінив усі обставини вчинення правочину, а також не дослідив чи було дотримано позивачем переважне право інших членів кооперативу на придбання його паю на тих самих умовах.

Позивач не повідомляв інших членів кооперативу про свій намір продати чи відступити пай в кооперативі, оскільки, як заявив він у судовому засіданні, мав бажання у ньому залишитися, а продати лише земельну ділянку.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представники відповідачів просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції, оскільки вважають його законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п.п.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

Протоколом № 02/21 від 06 червня 2021 року загальних зборів ОК «СТ РіС ТВ Львівської З.Д.» затверджено статут кооперативу в новій редакції. Державна реєстрація статуту проведена 09 червня 2021 року.

В матеріалах справи міститься виданий ОК «СТ РіС ТВ Львівської З.Д.» ОСОБА_3 членський квиток №155 від 20 лютого 2011 року, згідно якого за останньою закріплено земельну ділянку № НОМЕР_1 .

21 травня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до голови правління ОК «СТ РіС ТВ Львівської З.Д.» Любовіцької О.В із заявою про вихід з кооперативу відповідно до ст.13 Закону України «Про кооперацію», п.5.5 статуту кооперативу, у зв`язку із переуступкою паю у пайовому фонді кооперативу, як поворотного грошового внеску члена кооперативу, відмовою від права на отримання своєї загальної частки в майні кооперативу на користь гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У заяві також зазначено, що ОСОБА_3 відомі і зрозумілі юридичні наслідки припинення членства в кооперативі, втрати права користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 , яка перебуває у користуванні кооперативу та усього майна яке на ній знаходиться.

Вказану заяву посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського нотаріального округу Миськів М.М. та зареєстровано в реєстрі за №374.

21 травня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір переуступки паю члена кооперативу.

ОСОБА_3 у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надала власноручно підписану розписку від 21 травня 2021 року про отримання від ОСОБА_4 на виконання договору переуступки паю члена кооперативу грошову суму в розмірі 15000 доларів США, із застереженням про відсутність претензій до розрахунку.

Рішенням зборів членів правління кооперативу від 27 травня 2021 року, оформленого протоколом №10 (із порядком денним: №1 - виключення членів кооперативу згідно поданих заяв; №2 - прийом членів кооперативу згідно поданих заяв; №3 - про скликання чергових загальних зборів та визначення питань порядку денного; №4 - про повідомлення членів кооперативу про скликання зборів) вирішено припинити членство у кооперативі 188 членів згідно поданих ними заяв про вихід із кооперативу, зокрема і за заявою ОСОБА_3 , яка значиться під номером 122 у додатку №1 до протоколу №10 від 27 травня 2021 року «Список осіб, які виходять з кооперативу»; прийняти до кооперативу нових членів, які отримали паї в пайовому фонді, в у зв`язку з переуступкою від членів кооперативу та сплатили наступний внесок; скликати 06.06.2021 об 11:00 год чергові загальні збори членів кооперативу в приміщенні Українського дому «Перемога» (м.Тернопіль, бульв. Т.Шевченка, 27), шляхом розміщення інформаційного повідомлення із затвердженим порядком денним на дошці оголошень за місцезнаходженням кооперативу по вул.Київська-Генерала Тарнавського в м.Тернополі, або телефонним зв`язком.

06 червня 2021 року відбулись загальні збори членів кооперативу в присутності зареєстрованих 170 членів кооперативу (із 225 загальної кількості), які своїм підписом засвідчили факт прийняття участі у загальних зборах, що підтверджується списком членів кооперативу, які взяли участь в загальних зборах 06 червня 2021 року, у тому числі і ОСОБА_3 , про що свідчить його підпис за номером № 122.

Так, відповідно до порядку денного на розгляд загальних зборів виносилися та розглядалися питання, зокрема: №2 - про затвердження рішення правління кооперативу про прийняття до кооперативу нових членів. Згідно рішення загальних зборів членів кооперативу, оформленого протоколом № 02/21 від 06 червня 2021 року, затверджено рішення правління кооперативу - протокол №10 від 27 травня 2021 року) про прийняття 120 нових членів, яким діючі члени переуступили майнове право вимоги на пай члена кооперативу, серед яких і ОСОБА_4 . За даними протоколу відсутня інформація щодо виступу ОСОБА_3 проти включення до нових членів ОСОБА_4 , якій він переуступив свій пай за грошову суму; №10 - про затвердження рішення правління кооперативу про припинення членства в кооперативі. Відповідно до рішення загальних зборів членів кооперативу, оформленого протоколом № 02/21 від 06 червня 2021 року, затверджено рішення правління кооперативу - протокол №10 від 27 травня 2021 року про припинення членства в кооперативі загалом 188 членів, зокрема і ОСОБА_3 (копія проколу №02/21 від 06 червня 2021 року, засвідчена 09 вересня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Шонь Ю.М. та зареєстрована в реєстрі за №№1576,1577).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, при прийнятті рішення про виключення його з членів кооперативу та включення ОСОБА_4 не заперечив.

Колегія суддів з даним висновком суду погоджується.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Такий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України у разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (постанова Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21, провадження № 61-16731св24).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі, відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок обману, помилки щодо природи правочину, а також неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що наступна зміна позиції позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність помилки позивача щодо правової природи вчиненого правочину станом на момент його укладення.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/23, провадження № 61-14026св23; від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21, провадження № 61-16731св24).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного правочину він помилявся стосовно його правової природи та існували обставини, які зумовлюють визнання договору недійсним, оскільки, укладаючий цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.

Установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору переуступки члена обслуговуючого кооперативу від 21 травня 2021, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , він мав намір укласти договір купівлі-продажу, суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання його недійсним, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Апеляційний суд наголошує, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2025 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий

Судді