Справа № 369/569/22
Провадження №4-с/369/15/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2025 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Липченко О.С.

за участі:

представника скаржника Іванова А.Б.

представник заінтересованої особи Попович Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу

за скаргою ОСОБА_1 (боржник) на дії виконавця

заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Київської області Чучков Михайло Олегович, ОСОБА_2 (стягувач) -

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою. Свої вимоги мотивував тим, що на виконання рішення суду 05 вересня 2016 року був виданий виконавчий лист №369/12278/15к про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4500 грн. на відшкодування майнової шкоди та 248040 грн. моральної шкоди. Строк пред`явлення виконавчого листа 18 серпня 2017 року. Але постановою приватного виконавця від 14 грудня 2021 року закінчено виконавче провадження №64964532. При цьому були порушені його права, передбачені ст.ст. 19, 28, 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки йому взагалі не було відомо про відкриття та хід виконавчого провадження, звернено стягнення на майно, належне йому на праві власності, чим порушені його права. Такі дії виконавця є неправомірними, такими, що порушили його права, які мають бути поновлені.

Просив суд визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова М.О. у виконавчому провадженні ВП64964532 по виконавчому листу 1кп/369/48/16 від 05 вересня 2016 року незаконними та зобов`язати скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 14 грудня 2021 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 серпня 2022 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року ухвалу районного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року ухвалу районного та постанову апеляційного суду скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року справу прийнято до провадження суддею Дубас Т.В. та витребувано матеріали ВП 64964532.

19 грудня 2023 року до суду надійшли копії матеріалів виконавчого провадження ВП 64964532.

На підставі повторного авторозподілу ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року справу прийнято до провадження суддею Пінкевич Н.С.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2024 року залучено у якості заінтересованої особи ОСОБА_2 - стягувача у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича у виконавчому провадженні про визнання дій приватного виконавця незаконними та зобов`язання вчинити дії у виконавчому провадженні №64964532.

11 лютого 2025 року до суду надійшли заперечення на скаргу. Не погоджуючись з доводами скарги, ОСОБА_2 вказала, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання складає три роки, який переривається при поданні такого листа на примусове виконання. Виконавець з дотриманням вимог законодавства провів виконавчі дії щодо реального виконання судового рішення та погашення заборгованості перед стягувачем. Просила відмовити у задоволенні скарги.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Іванов А.Б. підтримав подану скаргу у повному обсязі та просив задоволити вимоги.

У судовому засіданні представник стягувача адвокат Попович Р.І. проти доводів скарги заперечував. Просив відмовити у її задоволенні.

У судове засідання приватний виконавець Чучков М.О. не з`явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Причини неявки суду не повідомлено.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оглянувши подане суду відео, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

При розгляді скарги судом встановлено, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 187, п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України і призначити йому покарання:

- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 11 (одинадцять) років з конфіскацією майна;

- за п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання ОСОБА_1 у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією майна.

Також Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 задоволено частково: стягнено з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , солідарно, на користь потерпілої ОСОБА_2 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. в якості відшкодування матеріальної та 248 040 (двісті сорок вісім тисяч сорок) грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

На виконання вироку суду щодо відшкодування шкоди, 05 вересня 2016 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист №369/12278/15к, №1кп/369/48/16: стягувач ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_1 . При цьому строк пред`явлення виконавчого листа до виконання вказано: «до 18 серпня 2017 року».

Так, у Законі України «Про виконавче провадження», 1999 року, ст. 22 визначалось , що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Але у червні 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження», за яким ст.12 визначається, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Крім того, у Розділ XIII Прикінцеві та Перехідні положення даного Закону визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом (п.5).

Таким чином, саме законами визначаються строки пред`явленням виконавчих листів до примусового виконання, а не зазначенням такого терміну безпосередньо у виконавчому листі. На підставі наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що даний виконавчий лист міг бути пред`явлений до примусового виконання до 18 серпня 2019 року.

Встановлено, що у Васильківському ВДВС в Обухівському районі Київської області КМУ Міністерства юстиції України на виконання перебував виконавчий лист №1-кп/369/48/16, ВП 59562588, при цьому виконавче провадження відкрито 16 липня 2019 року (відомості взяті з АСВП), тобто з дотримання трирічного строку.

19 березня 2021 року надійшла заява стягувача ОСОБА_2 про повернення їй виконавчого листа та постановою головного державного виконавця Васильківського міськрайонного ВДВС Центрального міжрегіонального управління МЮ (м.Київ) від 24 березня 2021 року виконавчий документ повернуто стягувачу.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова М.О. від 25 березня 2021 року відкрито виконавче провадження по виконання вироку суду щодо відшкодування шкоди з боржника ОСОБА_1 (ВП 64964532).

Оскільки строк пред`явлення виконавчого листа становить три року та він переривався шляхом пред`явлення виконавчого документа до виконання, тому доводи скарги щодо неправомірного відкриття виконавчого провадження не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Оскільки приватним виконавцем не встановлено підстав для повернення виконавчого листа або для відмови у відкритті виконавчого провадження (не вказані такі підстави і в скарзі), тому його дії по прийняттю виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Тому доводи скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів про неповідомлення виконавцем про вчинені виконавчі дії.

Відповідно до ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що всі постанови приватного виконавця направлялись боржнику на адресу як проживання, так і місця відбування покарання. Скаржник не надав суду доказів того, що виконавцем не направлялись документи, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні (зокрема отримання/не отримання колонією листів приватного виконавця). Крім того, суд враховує, що виправна колонія (де відбуває покарання ОСОБА_1 ) направляла приватному виконавцю звіт про здійснення відрахувань та виплат по виконавчому листу (т.2 а.с.80-81, 223). Тобто доводи скаржника спростовуються матеріалами виконавчого провадження, і до обов`язків виконавця не входить перевірка особистого вручення кореспонденції у колонії.

Щодо порушень прав шляхом відчуження майна.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Так, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (995_690) (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року (980_086), серія А, № 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". До того ж ЄСПЛ уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах "Ді Педе проти Італії" (Di Pede v. Italy) та "Заппія проти Італії" (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29.06.2004 (заява № 18966/02) ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1 (994_535) (див. серед інших джерел, "Бурдов проти Росії" (980_045), заява № 59498/00, параграф 40, ЄСПЛ 2002-III; "Ясіуньєне проти Латвії", заява № 41510/98, параграф 45, 6 березня 2003 року).

У справі "Глоба проти України" Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S.A." проти Португалії" (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви» ("…"), заява № 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

Таким чином встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Постановою приватного виконавця від 14 грудня 2021 року закінчено виконавче провадження та припинення чинність всіх арештів, повернення всіх постанов про звернення стягнення на заробітну плату.

У своїй скарзі ОСОБА_1 не вказав, які самі дії виконавця вчинені з порушенням Закону України «Про виконавче провадження» (зокрема, порушення процедури проведення торгів, вартість майна, порядок передачі майна, тощо), в чому є неправомірною постанова про закінчення виконавчого провадження. А міститься лише загальні вислови про порушення права без конкретизації. Також суд звертає увагу, що після набрання вироком законної сили ОСОБА_1 у добровільному порядку шкоду не відшкодував, не звертався із жодною пропозицією з 2016 року. Крім того, за вироком суду ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією майна. Тобто жодних прав виконавець не порушив при зверненні стягнення на майно боржника.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У пунктах 68, 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17(провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи подані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог скарги.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі зазначеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.12,81,141,200,206,263-265,447-453ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 (боржник) на дії виконавця, заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Київської області Чучков Михайло Олегович, ОСОБА_2 (стягувач) - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлений 30 жовтня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ