Виноградівський районний суд Закарпатської області
_______________________________________________________________________________________________ Справа № 299/8392/24
Номер провадження 2/299/2425/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

20.10.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючий суддя Надопта А.А.,

секретар судового засідання Стрижак О.М.,

за участі представника позивача, адвоката Дем`яненко І.В розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовною заявою Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернувся із вказаними позовними вимогами до суду.

Свої вимоги мотивує тим, що 07 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІТ ФРУКТУ» та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено Договір на комплексне банківське обслуговування №42184692.

Протоколом № 2/2022 загальних зборів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022 року, було прийнято рішення про зміну найменування товариства, а саме Акціонерне товариство «Альфа-Банк» перейменовано в Акціонерне товариство «СЕНС БАНК». Згідно статуту АТ «СЕНС БАНК» є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Альфа-Банк». Відповідні відомості внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року.

12 липня 2021 року між Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» (надалі - Банк/АТ «АЛЬФА-БАНК»») та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІТ ФРУКТУ» було укладено Додатковий договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №CLMB2021057 до Договору на комплексне банківське обслуговування №42184692 від 07.08.2020 року (далі за текстом - «Кредитний договір»).

Виконання зобов`язань TOB «Світ Фрукту» за договором про відкриття кредитної лінії було забезпечено договором поруки № CLMB2021057/4 від 12.07.2021 р. укладеного між AT «Альфа Банк» та ОСОБА_2 .

TOB «Світ Фрукту» допустив виникнення заборгованості, не сплатив кошти у розмірі визначеному умовами Кредитних договорів у визначені строки, чим порушив їх умови та вимоги чинного законодавства України.

ОСОБА_2 як одна з поручителів TOB «Світ Фрукту» не виконала зобов`язання замість TOB «Світ Фруктів», як передбачено договором поруки.

У зв`язку з чим AT «Сенс Банк» звернувся в грудні 2023 року та січні 20224 р. з позовними заявами до Господарського суду Закарпатської області про стягнення в солідарному порядку з TOB «Світ Фрукту», ОСОБА_2 а також інших поручителів заборгованості за кредитними договорами.

В рамках перевірки майнового стану відповідачів (боржників) за зазначеними вище рішеннями судів було виявлено, що громадянка ОСОБА_2 06.06.2024 р. подарувала належне їй єдине нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 69,9 кв.м., житловою площею 40 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212, громадянці ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивачка адвокат Дем`яненко І.В., позовні вимоги підтримала і просила такі задоволити і визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 69,9 кв.м., житловою площею 40 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Стасюк Ю.П. в судове засідання не з`явилися, 16.04.2025 року ними на адресу суду надіслано відзив на позовну заяву, в якому пояснив, що Право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виникло у ОСОБА_3 ще у 2008 році на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим № 1900 від 19.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Стойка С.М. (деталізовану інформацію з ДРП на нерухоме майно на зазначену квартиру надаю). Вказану квартиру відповідачка 1 придбала разом із своїм колишнім чоловіком ОСОБА_4 . Проте, після розірвання шлюбу, колишнє подружжя домовилося зареєструвати право власності щодо спільного майна (згадану раніше квартиру) на дочку ОСОБА_2 . В 02.11.2017 року дарувальник ОСОБА_5 подарувала обдаровуваній ОСОБА_2 трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , договір посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Г.І., реєстровий № 1873. На підставі п. 18 зазначеного договору дарування гр. ОСОБА_5 вищезгаданої квартири вчинилося за згодою колишнього чоловіка гр. ОСОБА_4 , справжність підпису якого на його заяві засвідчена Балаж М.В., приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області від 24.10.2017 року за реєстровим № 1581. Відповідно до копії витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 102707942 право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , але фактично майно не переходило саме у власність ОСОБА_2 , оскільки з 2008 року безперервно знаходилося у власності ОСОБА_1 . До отримання позовної заяви з додатками, було не відомо про ті чи інші судові рішення, де стороною у справі є ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_1 не визнає обставини та вимоги позовної заяви і просить у позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилися, про день та час слухання справи був повідомленими своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, а також через відповідне оголошення на офіційному вебсайті Виноградівського районного суду. Причини неявки відповідачка суду не повідомили, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Відповідач в установлений ч. 7ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані стороною позивача докази, суд встановив наступне.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В судовому засіданні встановлено, що 07 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІТ ФРУКТУ» та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено Договір на комплексне банківське обслуговування №42184692.

12 липня 2021 року між Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІТ ФРУКТУ» було укладено Додатковий договір про відкриття відновлювальної кредитної

лінії № CLMB2021057 до Договору на комплексне банківське обслуговування №42184692 від 07.08.2020 року.

Виконання зобов`язань TOB «Світ Фрукту» за договором про відкриття кредитної лінії було забезпечено договором поруки № CLMB2021057/4 від 12.07.2021 р. укладеного між AT «Альфа Банк» та ОСОБА_2 .

Крім того, 16 лютого 2022 року між Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВІТ ФРУКТУ» було укладено Додатковий договір про надання кредиту №CDMB2022007 до Договору на комплексне банківське обслуговування №42184692 від 07.08.2020 року.

Виконання зобов`язань TOB «Світ Фрукту» за договором про надання кредиту було забезпечено договором поруки № CDMB2022007/4 від 16.02.2022 р. укладеного між AT «Альфа Банк» та ОСОБА_2 .

TOB «Світ Фрукту» зобов`язане було повернути транш до 20 квітня 2023 року.

Однак в порушення умов вищезазначених кредитних договорів TOB «Світ Фрукту» не виконав зобов`язання щодо повернення наданих кредитних коштів в строк, внаслідок чого виникла заборгованість.

TOB «Світ Фрукту» допустив виникнення заборгованості, не сплатив кошти у розмірі визначеному умовами Кредитних договорів у визначені строки, чим порушив їх умови та вимоги чинного законодавства України.

ОСОБА_2 як одна з поручителів TOB «Світ Фрукту» не виконала зобов`язання замість TOB «Світ Фруктів», як передбачено договором поруки.

У зв`язку з чим AT «Сенс Банк» звернувся в грудні 2023 року та січні 20224 р. з позовними заявами до Господарського суду Закарпатської області про стягнення в солідарному порядку з TOB «Світ Фрукту», ОСОБА_2 а також інших поручителів заборгованості за кредитними договорами.

09 травня 2024 р. в рамках справи № 907/66/24 Господарським судом Закарпатської області було винесено рішення про стягнення заборгованості в солідарному порядку з TOB «Світ Фрукту», ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , суми 381 628,50 Євро (Триста вісімдесят одна тисяча шістсот двадцять вісім Євро 50 Євроцентів), у тому числі 355 297,67 Євро (Триста п`ятдесят п`ять тисяч двісті дев`яносто сім Євро 67 Свроцентів) заборгованості за кредитом та 26 330,83 Євро (Двадцять шість тисяч триста тридцять Свро 83 Євроценти) заборгованості за відсотками.

29 серпня 2024 р. в рамках справи № 907/1194/23 Господарським судом Закарпатської області було винесено рішення про стягнення заборгованості в солідарному порядку з TOB «Світ Фрукту», ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 суми 105 145,17 Євро (Сто п`ять тисяч сто сорок п`ять Євро 17 Євроцентів) та 44 068,97 грн (Сорок чотири тисячі шістдесят вісім гривень 97 коп.), у тому числі 98 936,09 Євро (Дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот тридцять шість Євро 09 Свроцентів) заборгованості за кредитом, 6209,08 Євро (Шість тисяч двісті дев`ять Євро 08 Євроцентів) заборгованості за відсотками та 44 068,97 грн (Сорок чотири тисячі шістдесят вісім гривень 97 коп.) заборгованості по комісії за управління кредитом.

Після набрання рішень судів Господарського суду Закарпатської області законної сили, були видані судові накази (03.09.2024 р. та 21.10.2024 р.) для примусового виконання рішень судів.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В рамках перевірки майнового стану відповідачів (боржників) за зазначеними вище рішеннями судів банком було виявлено, що громадянка ОСОБА_2 06.06.2024 р. подарувала належне їй єдине нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 69,9 кв.м., житловою площею 40 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212, громадянці ОСОБА_1 .

Договір дарування був укладений більше ніж через рік після прострочення виконання обов`язків по кредитним договорам та договорам поруки, а також після відкриття проваджень у судових справах про стягнення заборгованості.

Крім того договір дарування був укладений майже через місяць, після винесення по одній із зазначених вище справ, судового рішення про стягнення заборгованості в тому числі із ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 було достеменно відомо про існування судових спорів, що підтверджується висновками суду у судовому рішенні від 09.05.2024 р. по справі №907/66/24, в якому зокрема зазначено, що ухвалу суду від 14.03.2024 про відкриття провадження у справі №907/66/24 ОСОБА_2 отримано, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду від 14.03.2024 про відкриття провадження у справі №907/66/24).

Що стосується права банку, який не є стороною правочину, на його оскарження, то така можливість передбачена чинним законодавством, та судовою практикою, зокрема постановою Верховного Суду від 03.06.2020 р, по справі № 640/18223/15-ц, в якій зазначено, що правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Можливість оскарження правочину не його стороною, також передбачено постановою Верховного суду від 17.06.2021, по справі № 761/12692/17, зокрема суд зазначив, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до

суду, наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 вказано, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».

Судом встановлено, що 29 серпня 2024 р. в рамках справи № 907/1194/23 Господарським судом Закарпатської області було винесено рішення про стягнення заборгованості в солідарному порядку з TOB «Світ Фрукту», ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 суми 105 145,17 Євро (Сто п`ять тисяч сто сорок п`ять Євро 17 Євроцентів) та 44 068,97 грн (Сорок чотири тисячі шістдесят вісім гривень 97 коп.), у тому числі 98 936,09 Євро (Дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот тридцять шість Євро 09 Свроцентів) заборгованості за кредитом, 6209,08 Євро (Шість тисяч двісті дев`ять Євро 08 Євроцентів) заборгованості за відсотками та 44 068,97 грн (Сорок чотири тисячі шістдесят вісім гривень 97 коп.) заборгованості по комісії за управління кредитом.

При цьому відповідачка ОСОБА_2 , 06.06.2024 р року відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно за безвідплатним договором (договором дарування) ОСОБА_1 , будучи при цьому достовірно обізнаною про настання строку виконання зобов`язання за договором щодо повернення боргу позивачу та про відкриття судом провадження у справі про стягнення заборгованості.

З огляду на зазначене, суд вважає, що така поведінка боржника є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам кредитора.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Суд звертає увагу, що боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він штучно ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своїх близьких родичів, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відчуження ОСОБА_2 належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_1 за спірним договором дарування суттєво зменшує його платоспроможність як кредитора та тягне неможливість звернення стягнення на майно боржника, суд приходить до висновку про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідачами не надано будь-яких належних доказів на спростування вимоги позивача.

Беручи до уваги такі чинники, як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме визнання недійсним договору дарування квартири, що розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 року, посвідчений приватним нотаріусом Лапчак Г.І. Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області, рішення про державну реєстрацію № 73520377 від 06.06.2024 року

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задоволити.

Визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 69,9 кв.м., житловою площею 40 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212, посвідчений приватним нотаріусом Лапчак Г.І. Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області, рішення про державну реєстрацію № 73520377 від 06.06.2024 року

Відповідачі можуть подати заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Надопта А. А.