Справа №639/499/25
Провадження №2-з/639/24/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 року Новобаварський районний суд міста Харкова у складі судді Труханович В.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі №639/499/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ :

30 жовтня 2025 року позивач ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Василевської А.А., звернувся до суду з заявою про забезпечення позову згідно якої просив суд, вжити заходів по забезпеченню позову шляхом встановлення заборони виїзду малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за межі України в супроводі ОСОБА_2 , до ухвалення судового рішення по справі № 639/499/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та набрання ним законної сили.

В обгрунтування заяви зазначено, що у зв`язку з виникненням спору між Позивачем та Відповідачем щодо визначення місця проживання дітей, ОСОБА_1 звернувся до Новобаварського районного суду міста Харкова з позовною заявою про визначення місця проживання дітей. В свою чергу, Відповідачем було подано зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дітей разом з нею. Під час розгляду справи № 639/499/25, та з метою мирного врегулювання спору, стороною Позивача було запропоновано Відповідачу укласти мирову угоду у даній справі. Відповідно до абзацу 10 розділу 2 вищезгаданої мирової угоди було зазначено наступне: «Родичі можуть відвідувати Дітей виключно на підконтрольній території України. Візити Дітей до тимчасово окупованих територій (зокрема до тимчасово окупованої АР Крим) не мають відбуватися, доки території знаходяться під окупацією». В той же час, такі умови Відповідач вважає «неприйнятними», що засвідчується повідомленнями з месенджерів та вказує на її намір вивезти дітей на територію тимчасово окупованого Криму (роздруківка знімку екрана додається). З урахуванням цього, мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано не було, оскільки Позивач категорично заперечує проти перебування його малолітніх дітей на тимчасово окупованих територіях. В жовтні 2025 року Позивачу стало відомо про те, що Відповідач має намір вивезти малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кордон, нібито на відпочинок до Єгипту. Також, відповідно до наявної інформації, Відповідач має замовлення на переліт з аеропорту м. Женешуа (Польща) до Шарм-ель-Шейху (Єгипет) для себе та дітей на 07.11.2025.Крім того, Позивачу стало відомо, що Відповідач таємно замовила паспорти громадянина України для виїзду за кордон для малолітніх дітей. Отже, на думку Позивача, враховуючи, що спір щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , досі залишається невирішеним, будь-які дії Відповідача, спрямовані на виїзд малолітніх дітей за межі України є такими, що унеможливлять виконання рішення суду у випадку визначення місця проживання дітей з Позивачем.

31 жовтня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Турецької Є.А. надійшло клопотання згідно якого просила суд відмовити в забезпеченні позову у справі № 639/499/25.

Зазначені підстави і змусили позивача, звернутись до суду із заявою про забезпечення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

В провадженні Новобаварського районного суду міста Харкова перебувала цивільнасправа №639/499/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 10 вересня 2025 року цивільну справу №639/499/25 (провадження №2/639/708/25) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей передано на розгляд за підсудністю до Великоберезнянського районного суду Закарпатської області.

Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2025 року цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей повернуто до Новобаварського районного суду міста Харкова, яким цивільна справа прийнята до свого провадження з додержанням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

У з?язку з вищевикладеним, позивач і звернувся до Новобаварського районного суду міста Харкова з заявою про забезпечення позову по справі №639/499/25.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Вивчивши заяву та додані до неї документи, суд доходить такого висновку.

За правилами ч. 1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Положеннями ч. 2 ст. 149 ЦПК України унормовано, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі, також п. 4 вказаної Постанови визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, позивач просить вжити заходів по забезпеченню позову шляхом встановлення заборони виїзду малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за межі України в супроводі ОСОБА_2 , до ухвалення судового рішення по справі № 639/499/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та набрання ним законної сили. Правилами ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» закріплено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. Так, положеннями ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову, в тому числі: заборона вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів. З огляду на наведене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Позивач вважає, що враховуючи, спір щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який досі залишається невирішеним, будь-які дії Відповідача, спрямовані на виїзд малолітніх дітей за межі України є такими, що унеможливлять виконання рішення суду у випадку визначення місця проживання дітей з Позивачем.

На підтвердження вищевказаного позивачем надано скріншот замовлення на переліт з аеропорту м. Женешуа (Польща) до ОСОБА_6 (Єгипет) для ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на 07.11.2025 та зворотнє замовлення на переліт на 14.11.2025.

Суд вважає, що твердження позивача, що виїзд малолітніх дітей за межі України унеможливить виконання рішення суду є лише припущеннями позивача та не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року (справа №754/7569/21, провадження №61-15886сво2) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим. Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149, 150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 року у справі № 263/989/21 (провадження 61-16075св21). Тим паче, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. (Абзац тринадцятий пункту 2-3 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 383 від 29.03.2022). Так, законодавчо визначено, що в умовах воєнного стану процедуру перетину кордону дитини спрощено з урахуванням найвищих інтересів дитини та з міркувань її безпеки, а заявник в свою чергу вимагає в супереч закону заборонити дитині в супроводі матері, яка, до речі, не позбавлена батьківських прав відносно дитини, виїзд за кордон України на безпечну територію без його згоди, навіть, якщо на то буде реальна загроза життю дитини. Крім того, відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України. Пунктами 3,4 Правил визначені підстави виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку. Виїзд дитини з України здійснюється у супроводі обох батьків або у супроводі одного із батьків за згодою другого. Підпунктами 2-4 п.4 Правил визначені умови, за яких виїзд дитини здійснюється без згоди другого з батьків. Слід зазначити, що відповідно до Закону України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року в Україні було запроваджено воєнний стан з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та продовжено на теперішній час. У відповідності до ч. 1 ст. 1 ЗаконуУкраїни «Про правовий режим воєнного стану воєнний стан» - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Спрощена процедура перетину державного кордону обумовлена ризиками для життя та здоров`я цивільного населення у зв`язку з введенням воєнного стану, а тому, враховуючи те, що воєнний стан запроваджено на всій території України, на думку суду, у разі початку активних бойових дій у регіоні перебування дітей, наявність заборони щодо їх виїзду за кордон у супроводі одного із батьків без згоди іншого, не відповідатиме якнайкращим інтересам дітей й нестиме загрозу для їх благополуччя. У п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 СК України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України та продовженням воєнного стану, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вивезення малолітніх/неповнолітніх дітей за межі території України до інших держав може створити небезпеку їх життю і здоров`ю, а відтак не відповідає інтересам дітей, які в даному випадку мають пріоритет над інтересами батька. Враховуючи викладене, судом встановлено, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за межі України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за межі України в супроводі ОСОБА_2 , до ухвалення судового рішення по справі № 639/499/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та набрання ним законної сили,не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, а відтак у задоволенні заяви позивача слід відмовити. Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дітей не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку в задоволенні вказаної заяви необхідно відмовити в повному обсязі за наведених вище підстав. На підставі викладеного та керуючись ст. 149, 150, 152, 153 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_10 про забезпечення позову по справі №639/499/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дітей відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 31.10.2025

Суддя В.В. Труханович