У Х В А Л А

29 жовтня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючої судді Голяни О.В., за участю секретаря судового засідання Газій А.Ю., позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Кудіної М.Г., представника відповідача адвоката Росула О.М., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні заяву представника позивача адвоката Кудіної Марії Геннадіївни про вжиття заходів забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмету спору, Моторно транспортне страхове бюро України, про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

у с т а н о в и в:

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмету спору, Моторно транспортне страхове бюро України, про стягнення з ОСОБА_3 792 909,02 грн вартості відновлювального ремонту автомобіля «SKODA SUPERB» та 5 000 грн витрат на оцінку, мотивуючи тим, що 16.08.2025 у м. Ужгороді сталася ДТП з вини відповідачки, яка, керуючи автомобілем «Nissan Micra» без посвідчення водія, порушила п. 16.3 ПДР та допустила зіткнення з автомобілем позивача, при цьому відповідальність власника «Nissan Micra» не була застрахована, тоді як у позивача був чинний сертифікат «Зелена картка»; за висновком оцінювача збитки склали 733 078,00 грн, а вартість відновлювального ремонту 792 909,02 грн.

Представником позивача адвокатом Кудіною М.Г. подано до суду заяву, в якій просить суд забезпечити позов громадянина Словацької Республіки ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, шляхом накладення арешту на транспортний засіб макри «Nissan», моділі «Micra», державний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу № НОМЕР_2 , рік випуску - 2004, сірий колір, який належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ). Заборонити будь-яким особам, у тому числі сервісним центрам МВС, нотаріусам, органам державної влади та іншим установам, вчиняти реєстраційні дії щодо відчуження, зняття з обліку або переоформлення зазначеного транспортного засобу до вирішення справи по суті.

Пояснення осіб в судовому засіданні

Сторона позивача в підготовчому судовому засіданні заяву про вжиття заходів забезпечення позову підтримала з підстав, викладених у такій.

Представник відповідача проти задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову заперечив з тих підстав, що з часу дорожньо транспортної пригоди минуло понад 2 місяця, а відповідач, будучи обізнаною з фактом наявності в провадженні суду позовної заяви про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не вчиняла дії, що свідчать про намір відчужити транспортний засіб.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення осіб, що з`явилися, суд приходить до наступного висновку.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

На підставі частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Крім того, відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151,152,153 Цивільного процесуального кодексу України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову,так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 149 ЦПК України).

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову забороною вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально правовою вимогою, стосовно якої останній просить ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в сумі 792 909,02 грн.

На обґрунтування заявленого виду забезпечення позову ОСОБА_4 зазначає, що існує реальна можливість вчинення ОСОБА_3 дій, спрямованих на відчуження належного їй транспортного засобу марки «Nissan Micra», державний номерний знак НОМЕР_1 , що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Заявниця також посилається на відсутність у ОСОБА_3 іншого рухомого чи нерухомого майна, яке могло б бути використане для забезпечення виконання судового рішення, а також на відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо останньої, що свідчить про відсутність будь-яких перешкод для вільного розпорядження транспортним засобом.

Характер правовідносин між учасниками справи свідчить про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 існує спір з приводу стягнення майнової шкоди.

За таких обставин забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 відчужувати належний їй транспортний засіб марки «Nissan Micra», державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідає вимогам про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в сумі 792 909,02 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки «Nissan», моделі «Micra», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .

З огляду на наведене ОСОБА_3 має можливість здійснити відчуження транспортного засобу марки «Nissan Micra», державний номерний знак НОМЕР_1 , іншій особі до ухвалення рішення суду.

Виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи буде наявне у ОСОБА_3 майно, на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог ОСОБА_1 у разі відсутності у ОСОБА_5 коштів та інших цінностей.

Тому, з огляду на наявність ризику відчуження ОСОБА_3 транспортного засобу марки «Nissan Micra», державний номерний знак НОМЕР_1 , іншій особі, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Те, що ОСОБА_3 ще не вчинила дії, що свідчать про намір відчужити транспортний засіб, не спростовують наявність у ОСОБА_3 як у одноособового власника можливості вільно розпорядитись майном, якщо не вжити заходи забезпечення позову.

Немає підстав вважати, що застосування запропонованого позивачем заходу забезпечення позову у вигляді арешту транспортного засобу призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_3 , оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, транспортний засіб залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час до ухвалення рішення у справі.

При цьому підстав для застосування інших запропонованих позивачем заходів забезпечення позову суд не вбачає, так як арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним. Не є необхідним і співмірним додатково забороняти державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам держреєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо зазначеного майна.

Щодо вирішення питання про зустрічне забезпечення позову

З урахуванням положень частини першої статті 154 та частини восьмої статті 153 ЦПК України, суд зазначає, що зустрічне забезпечення є процесуальним механізмом, спрямованим на гарантування можливості відшкодування збитків відповідачу у випадку, якщо забезпечення позову спричинить йому шкоду, а позов буде відхилено. Його мета полягає у забезпеченні балансу інтересів сторін захисті відповідача від можливих наслідків необґрунтованого забезпечення позову та недопущенні порушення принципу рівності учасників процесу.

Водночас, виходячи із системного тлумачення норм частин першої та третьої статті 154 ЦПК України, застосування зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, прямо передбачених законом, зокрема коли позивач не має зареєстрованого місця проживання чи перебування в Україні та майна, яке може бути використане для покриття можливих збитків відповідача.

Як убачається з поданих позивачем доказів, він є громадянином Словацької Республіки, тобто нерезидентом України, однак на підтвердження законності свого перебування в Україні надав витяг з реєстру територіальної громади, відповідно до якого з 19.06.2024 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а також посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_5 , строк дії якої визначено до 22.09.2025 року.

Згідно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2022 №1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану», строк дії посвідок на тимчасове проживання іноземців, який сплив під час воєнного стану, вважається продовженим на весь період воєнного стану та протягом 30 календарних днів після його припинення або скасування. Таким чином, посвідка позивача залишається чинною, а його перебування в Україні є законним.

Отже, позивач має зареєстроване місце проживання на території України та чинні документи, що підтверджують законність його перебування, що виключає наявність першої з умов, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 154 ЦПК України.

Крім того, хоча належний позивачу транспортний засіб «SKODA SUPERB», державний номерний знак НОМЕР_6 , має словацьку реєстрацію, сам факт наявності у позивача майна, яке підтверджує його фінансову спроможність, виключає наявність другої умови, визначеної зазначеною нормою, а саме відсутності у позивача майна на території України в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідачу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутні обидві умови, необхідні для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, передбачені пунктом 1 частини третьої статті 154 ЦПК України. З огляду на викладене, а також беручи до уваги характер спірних правовідносин, відсутність даних про наявність ризику завдання відповідачу шкоди унаслідок забезпечення позову, суд вважає відсутніми підстави для застосування зустрічного забезпечення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 149, 150, 153, 157, 259-261, 352-354 ЦПК України, суд,-

постановив:

Заяву представника позивача адвоката Кудіної Марії Геннадіївни про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмету спору, Моторно транспортне страхове бюро України, про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Накласти арешт на транспортний засіб марки «Nissan Micra», державний номерний знак НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Копію ухвали направити для виконання до відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (88005, м. Ужгород, вул. Заньковецької, 10) та учасникам справи для відома.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Голяна О.В.