Справа № 303/3589/25
ряд. стат. звіту № 38
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Мирошниченка Ю. М.

за участю секретаря судових засідань Лукач К. М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» (далі за текстом - Позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі за текстом - Відповідачка) про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 99213 від 17 грудня 2019 року (далі за текстом - Кредитний договір), укладеним між відповідачкою та ТОВ «Займер» (далі за текстом - Товариство). Зазначений договір був укладений в електронній формі шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а кредитні кошти в сумі 1500 грн були перераховані на банківський рахунок відповідачки.

Позивач зазначає, що 28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, за яким до Позивача перейшло право грошової вимоги до Відповідачки за зазначеним Кредитним договором. Відповідачка належним чином не виконав свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 6480 грн, що складається із 1500 грн основного боргу та 4980 грн прострочених процентів.

Відповідачка проти позову заперечила у повному обсязі, про що надала до суду відзив на позовну заяву. Свої заперечення мотивувала тим, що: 1) її не було належним чином повідомлено про відступлення права вимоги (факторинг) від первісного кредитора ТОВ «ЗАЙМЕР» до Позивача, що унеможливлює стягнення заборгованості; 2) Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували укладення кредитного договору саме відповідачкою (зокрема, щодо належної електронної ідентифікації/верифікації та підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором; відсутні оригінали кредитного договору та інших, доданих до позовної заяви документів) та фактичного перерахування їй коштів (зокрема, не надані первинні бухгалтерські документи, а зазначена позивачем банківська картка частково зашифрована); 3) в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок нарахування відсотків, що унеможливлює встановлення обґрунтованості заявленої до стягнення суми заборгованості.

Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі.

Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом шостим частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається з матеріалів справи, 17.12.2019 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 99213 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону Відповідачки.

Кредитним договором передбачено, що Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в розмірі 1500 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності (далі кредит), а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором (п. 1.1).

Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 15-01-2020 Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором (п. 1.2).

За користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 730% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2% (процентів) на добу. Тип процентної ставки фіксована (п. 1.3).

Кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом (п. 1.4).

Датою укладення цього Договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок Клієнта (п. 1.5).

Невід`ємною частиною цього Договору є Публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті Товариства https://www.cly.com.ua/ ( п. 1.6.)

Підписуючи Кредитний договір Відповідачка підтвердила, що вона ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, підтверджує, що отримав від Товариства до укладення цього Договору інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п. п. 6.8.,6.9).

Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання договору.

За умовами Кредитного договору, він складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (п. 6.1).

Відповідно до п. 6.2 Кредитного договору Сторона несе повну відповідальність за правильність вказаних нею у Договорі реквізитів, і зобов`язується своєчасно у письмовій формі, електронною поштою, повідомляти іншу Сторону про їх зміну, а у разі неповідомлення несе ризик настання, пов`язаних із цим, несприятливих наслідків.

Договір містить реквізити сторін, зокрема прізвище, ім`я та по батькові відповідачки, серію та номер її паспорта, дату його видачі, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу реєстрації місця проживання, дату народження, номери телефонів і адресу електронної пошти, номер платіжної картки НОМЕР_1 .

Кредитний договір і додаток до нього підписано Відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора KL1415.

Згідно з п. 2.4. Кредитного договору, кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом.

На виконання п. 2.4. Кредитного договору Відповідачкою були зазначені реквізити платіжної банківської карти № НОМЕР_1 для перерахування кредитних коштів.

На підтвердження виконання Товариством п. 2.4 Кредитного договору, Позивач надав інформаційну довідку ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» від 24.02.2025 року, відповідно до якої 17.12.2019 року на картковий рахунок Відповідачки було перераховано кредитні кошти в сумі 1500,00 грн. за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 , що є доказом видачі кредитних коштів.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

28.10.2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 року до договору факторингу № 01-28/10/2021, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Згідно з випискою з особового рахунку, станом на 13.01.2025 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 6480,00 грн., яка складається з прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі становить 1500,00 гривень та простроченої заборгованість за процентами в розмірі становить 4980,00 грн.

Попри те, що закон покладає на обидві сторони обов`язок щодо подання суду доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, наведені факти відповідачка належними та допустимими доказами не спростувала.

Зокрема, доводи відповідачки щодо непідписання нею Договору за допомогою електронного цифрового підпису не можуть бути взяті до уваги, оскільки спірний договір укладено з використанням нею електронного підпису одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» .

Як зазначалось, Договір містить персональні дані позивачки, адресу електронної пошти та номер телефону. Однак, доказів надання цих даних не відповідачкою, а іншою особою, зокрема відомостей про звернення до правоохоронних органів у зв`язку із такими обставинами нею до суду не надано.

Відповідачка не заперечувала, що вказаний у Кредитному договорі номер телефону належить їй, або що на час укладення Договору вона втратила вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.

Заперечення відповідачкою переказу їй кредитних коштів є безпідставним, оскільки відповідно до умов укладеного Кредитного договору, кошти надаються Позичальнику в безготівковій формі на банківську картку, вказану Позичальником при укладанні кредитного договору.

Первинний кредитор у своїй господарській діяльності з метою переказу та приймання грошових коштів за договорами позики користується фінансовими послугами платіжних провайдерів. Верифікація банківської картки відбувається за допомогою сертифікованих платіжними системами Visa та MasterCard сервісів, зокрема WayForPay, Ipay, Platon.

Захист реквізитів карт у базах даних таких сервісів відповідає міжнародному стандарту PCI DSS. Під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства на веб сайті первинного кредитора, для надання платіжних реквізитів Товариству, кожен клієнт після натискання кнопки «Додати карту» автоматично перенаправляється на сайт відповідного платіжного провайдера, де вводить необхідні дані для проведення розрахунків та надає свої платіжні реквізити.

Після блокування коштів клієнт повертається на веб-сайт Товариства. До бази даних Товариства від платіжного сервісу надходить виключно частина номеру картки та токен, згенерований платіжним сервісом, що забезпечує безпеку збереження інформації.

Ні первісний кредитор, ні Позивач не мали й не мають доступу до повного номера банківської картки Відповідача, оскільки ця інформація відповідно до статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є банківською таємницею.

Отже, доступ до повного номера банківської картки, а також до виписки по картковому рахунку, на який були зараховані кредитні кошти, має виключно банк-емітент та безпосередньо власник зазначеної картки, тобто Відповідачка.

Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, Відповідачка не була позбавлена можливості надати відповідні банківські дані чи інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи до них безперешкодний і повний доступ. Однак належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що зазначений картковий рахунок їй не належить, суду не надала.

Отже, на виконання пункту 1.4 Договору, перерахування коштів було здійснено первісним кредитором через платіжного провайдера ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» (Platon), яке надає первісному кредитору послуги з переказу коштів, зокрема на банківський рахунок Відповідачки за реквізитами банківської картки, зазначеної нею під час реєстрації.

Зазначені обставини підтверджуються повідомленням ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН», з якого вбачається, що 17.12.2019 о 11:36:06 було проведено транзакцію на суму 1 500,00 грн, маска картки НОМЕР_1 .

За таких обставин первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору, здійснивши перерахування кредитних коштів на банківську платіжну картку ( НОМЕР_1 ), реквізити якої були надані Відповідачкою.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію», розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Перерахування коштів на платіжну карту Відповідачки за укладеним договором було безпосередньо здійснено оператором онлайн-послуг платіжної інфраструктури, який здійснює операції у безготівковій формі. Тому видаткові касові ордери на суму переказу не складаються.

Також, умовами угоди з банком-еквайєром, від якого фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій. У зв`язку з цим виділення транзакції як окремого платежу із зазначенням призначення не є можливим у банківській виписці.

Згідно з частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію», продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

На обґрунтування своїх вимог Позивач надав суду інформаційну довідку ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» (технологічного оператора платіжних послуг), яка підтверджує переказ кредитних коштів на рахунок Відповідачки.

Зазначений документ містить відомості щодо суми перерахованих кредитних коштів, дати їх зарахування, а також реквізитів карткового рахунку, що повністю узгоджується з нормами Закону України «Про електронну комерцію», що є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, а отже, посилання Відповідачки на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 12.06.2023 року (справа № 263/3470/20).

Посилання Відповідачки на обов`язок Позивача надати суду виписку з особового рахунку клієнта, є хибним, оскільки первісний кредитор та Позивач не є банківськими установами, а отже дія Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, на них не поширюється. Тому формування виписок по особових рахунках клієнтів у їхній діяльності не передбачено.

Натомість для відповідачки не становило складнощів, і в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, надати суду виписку про рух коштів на своєму банківському рахунку та спростування твердження позивача про отримання нею кредитних коштів за наведених у позовній заяві обставин.

Твердження Відповідачки про те, що вона не була належним чином повідомлена про відступлення права вимоги (факторинг) від первісного кредитора ТОВ «ЗАЙМЕР» до Позивача не звільняє її від належного виконання зобов`язань за Кредитним договором.

За змістом статті норм статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Водночас положеннями статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що ненадання боржнику попереднього письмового повідомлення про відступлення права вимоги не є самостійною підставою для відмови у позові, якщо новий кредитор довів суду факт передачі права вимоги (наприклад, договором факторингу), а сам позов вважається належним письмовим повідомленням. Це означає, що надання договору факторингу разом із позовом, який виступає як письмове повідомлення, є достатнім для того, щоб справа розглядалася по суті, навіть якщо боржник не отримав окремого попереднього повідомлення.

Варто зазначити, що до моменту належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги ризик настання несприятливих наслідків - зокрема ризик подвійного виконання зобов`язання первісному кредитору - покладається на нового кредитора. Якщо ж боржник не довів факту виконання зобов`язання первісному кредитору після відступлення, відсутність письмового повідомлення не є підставою для відмови у позові.

Щодо доводів відповідачки про невідповідність наданих позивачем доказів вимогам статті 100 ЦПК України суд зазначає, що не є порушенням норм процесуального права недослідження оригіналу електронних доказів за наявності в матеріалах справи паперових копії цих доказів та відсутності обґрунтованих сумнів у їхній відповідності оригіналу.

Оскільки позивач надав суду належним чином завірену паперову копію Договору, матеріали справи не містять клопотань про витребування оригіналів електронних доказів, суд не вбачає підстав для висновку про порушення положень частини п`ятої статті 100 ЦПК України.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд при перегляді цивільної справи № 234/7723/20 (постанова від 17.01.2022 р.).

Таким чином, судом встановлено, що 17 грудня 2019 року між Відповідачкою та ТОВ «Займер» в електронній формі укладено кредитний № 99213, за яким вона отримала 1500 грн. Однак протягом узгодженого сторонами строку зазначену суму позикодавцю, право вимоги від якого на підставі договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року перейшло до Позивача, не повернула.

З огляду на це вимога Позивача про стягнення з Відповідачки 1500 грн основного боргу підлягає задоволенню.

Водночас вимога про стягнення заборгованості за відсотками підлягає частковому задоволенню.

Як зазначалося, строк кредитування за договором про надання фінансового кредиту № 99213 від 17 грудня 2019 року погоджений сторонами та становив 30 днів, тобто до 15 січня 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Пунктом 3.3.3 Кредитного договору про надання фінансового кредиту передбачено, що продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту.

Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.

Отже, розмір процентів відповідно до умов договору, який підлягає стягненню з відповідачки, становить 900 грн. за період з 17 грудня 2019 року по 15 січня 2020 року, виходячи з розрахунку: 1500 грн. (тіло кредиту) х 2% (відсоткова ставка) х 30 днів (строк кредиту).

Власне, така сума процентів передбачена й додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 99213 від 17.12.2019 р., яким сторони узгодили графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України.

Отже, позивач ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Таким чином, з Відповідачки на користь Позивача підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором, сума якої становить 2400 грн (1500 + 900).

Ухваливши рішення по суті справи суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України, згідно з частиною першою якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (2400 : 6480 х 100 = 37.04 %), з Відповідачки на користь Позивача підлягають стягненню 897,46 грн. судового збору (37.04 : 100 х 2422,40).

Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, з-поміж іншого належать витрати на професійну правничу допомогу (частина 3 статті 133 ЦПК України).

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина 1 статті 134 ЦПК України).

Звертаючись до суду, позивач навів попередній розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, вартість якої становить 10 500 грн.

Нормами статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог співмірності суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачка заперечувала проти задоволення вимоги Позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на їхню неспівмірність ціні позову та невідповідність критеріям реальності й розумності, зважаючи на нескладність справи та розгляд її у порядку спрощеного провадження.

Також відповідачка зазначила, що докази оплати правової допомоги оформлені неналежним чином, є необґрунтованими та не мають підтвердження щодо їхньої дійсності та необхідності. Зокрема, у наданих платіжних документах не вказано жодної інформації, яка б дозволяла ідентифікувати, що оплата стосується саме надання правової допомоги щодо питання, зазначеного в позовних вимогах до Відповідачки, оскільки відсутні паспортні дані чи реквізити кредитного договору.

У зв`язку з цим, Відповідачка вважає, що надані докази не можуть мати юридичної сили для задоволення позовних вимог у цій частині.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції до позовної заяви долучено: договір про надання правничої допомоги від 29 грудня 2023 року, додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги від 27 грудня 2024 року, акт про отримання правничої допомоги від 04 серпня 2025 року, рахунок від 04 серпня 2025 року, платіжну інструкцію № 3 9495 про оплату витрат на правничу допомогу у розмірі 10 500 грн.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №75/9215/15-ц) вказано, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина 1 статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

За умовами договору про надання правничої допомоги у цій справі, узгоджена сторонами вартість правової допомоги адвоката становить 2000 грн за годину фактично витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги.

Згідно з актом про отримання правової допомоги, на консультацію клієнта, підготовку позивної заяви та інших процесуальних документів адвокатом витрачено 5 годин.

Водночас необґрунтовано, на думку суду, до акту включено моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень щодо статусу судової справи за наявності у адвоката електронного кабінету в ЄСІТС, а також подання до суду позову та канцелярські витрати, що не відносяться до виду правничої допомоги.

Справа, як малозначна, розглянута судом у порядку спрощеного позовного провадження. Обставини (факти) справи є очевидними, ця категорія справ є поширеною, а судова практика щодо їхнього розгляду усталеною.

З огляду на викладене, суд вважає, що вартість правничої допомоги в сумі 3000 грн є співмірною з предметом спору, наданим адвокатом обсягом послуг з погляду критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, з Відповідачки на на відшкодування понесених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу підлягають стягненню витрат на правничу допомогу з 10 500 грн. до 1111,20 грн. (37,04 : 100 х 3000).

На підставі викладеного суд, керуючись ст. ст. 2, 19, 76-81, 89, 229, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 99213 від 17.12.2019 року в сумі 2400 (дві тисячі чотириста) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» 897,46 (вісімсот дев`яносто сім) гривень 46 копійок судового збору та 1111 (одну тисячу сто одинадцять) гривень 20 копійок на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ», місцезнаходження: м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 82, офіс 7, .

Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий Юрій Мирошниченко