ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1524/25-2 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 104 933 419 грн. 55 коп. за договором позики від 30.10.2016 року та про відшкодування судових витрат. Позов обґрунтований таким. 30.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу була надана позика у сумі 3 072 000,00 грн. на розвиток бізнесу і остання зобов`язалася повернути кошти до 30.10.2021 року та сплатити 30% річних за користування позикою, про що власноручно склала розписку. Проте, у визначений Договором строк відповідач свого зобов`язання за договором позики не виконала, борг не повернула. Через декілька місяців ОСОБА_3 звернулась до позивача з проханням відтермінувати строк погашення боргу через матеріальні проблеми. У зв`язку з військовою агресією з боку російської федерації зв`язок з відповідачем було втрачено, згодом ОСОБА_2 дізналась, що відповідач перебуває за кордоном. Протягом 2023-2024 років ОСОБА_2 намагалась врегулювати питання щодо погашення боргу з ОСОБА_3 , проте остання постійно просила відтермінувати повернення боргу через військові дії, відсутність доходів. На момент звернення до суду з позовом відповідач борг не повернула. Відповідно до п. 3.2. договору позики у разі прострочення платежу позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Пунктом 8.4 договору позики, сторонами було погоджено, що строк позовної давності за основним зобов`язанням та відсоткам становить 5 років.

Просили задовольнити позовні вимоги повністю і стягнути з відповідача в її користь: заборгованість по поверненню позики 3 072 000,00 грн.; заборгованість по процентам за період з 31.10.2016 року по 30.10.2021 року 4 608 000,00 грн.; 3 % річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України з 31.01.2021 року по 13.11.2024 року 700 120 грн. 04 коп.; інфляційні витрати за договором позики з 11.2021 року по 10.2024 року 3 548 699 грн. 51 коп.; пеня, передбачена п. 3.2 договору позики з 30.10.2021 року по 13.11.2024 року 93 004 600,00 грн. Загальна сума заборгованості складає 104 933 419 грн. 55 коп. і судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30.10.2016 року в сумі 8 015 357 (вісім мільйонів п`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят сім) грн. 29 коп., яка складається із наступного: заборгованість по поверненню позики 3 072 000,00 грн.; заборгованість по процентам за період з 31.10.2016 року по 30.10.2021 року 4 608 000,00 грн.; інфляційні витрати за договором позики з 11.2021 року по 23.02.2023 року 335 357 грн. 29 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 (витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 203 (одна тисяча двісті три) грн. 63 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , особа, яка не приймала участь у справі подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуваним рішенням порушено права ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі; окрім цього, посилається на наявність ознак фіктивності в Договорі позики 30.10.2016 року.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження, справу призначено до апеляційного розгляду на 05 листопада 2025 року на 10 год. 50 хв.

Дослідивши докази наявні в матеріалах справи, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі N 62/112 та від 16 січня 2020 року у справі N 925/1600/16, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі N 668/17285/13.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою), якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Проте, колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції про стягнення заборгованості, не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , оскільки на час ухвалення рішення права скаржника не порушувались.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу була надана позика у сумі 3 072 000,00 грн. на розвиток бізнесу і зобов`язалася повернути кошти до 30.10.2021 року та сплатити 30% річних за користування позикою (а.с. 8), про що власноручно склала розписку (а.с. 9).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Сторонами, що реалізували своє право, шляхом укладення правочину (договору позики від 30.10.2016 року) є позивачка ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 .

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, ОСОБА_3 була складена Розписка про отримання грошових коштів від 30.10.2016 р., чим підтверджується факт укладання вказаного вище Договору позики та отримання грошових коштів в борг.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що розписка є достатнім доказом передачі коштів за договором позики.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18) вказано, що: «За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник, зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей».

Також, потрібно звернути увагу, що сам по собі договір позики за своїми ознаками є реальним, оплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Наявні матеріали справи підтверджують факт укладення договору і факт передання коштів у позику за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В той же час, ОСОБА_1 не є стороною договору позики від 30.10.2016 року.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.05.2020 року у справі №715/564/17, висловлено наступні висновки:

«Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб.

У такому разі рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Висновок про наявність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу».

Враховуючи вище викладене, колегією суддів встановлено, що питання про права ОСОБА_1 у справі № 333/10149/24 не вирішувалися і не могли вирішуватися, виходячи з природи правовідносин, які склалися між позивачем і відповідачем за Договором позики. Відповідно, ні вказаний Договір позики, ні судове рішення по справі № 333/10149/24 від 21.02.2025 р., яке набрало законної сили 25.03.2025 р., не стосуються жодних прав, інтересів та (або) обов`язків апелянта ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність ознак фіктивності в Договорі позики 30.10.2016 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказане підтверджується висновками Верховного Суду, зокрема, у постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, постанові від 15 травня 2019 року в справі №723/405/17 (провадження N 61-46674св18)).

Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі N 761/40240/21 (провадження N 61-13013св23)).

Договір укладено в письмовій формі, а факт передачі коштів у сумі 3 072 000 грн підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 30.10.2016, у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Жодних доказів зловмисного наміру чи прихованих цілей, що суперечать умовам договору, апелянт ОСОБА_1 не надав.

Факт родинних зв`язків між сторонами не свідчить про фіктивність правочину. Родинні зв`язки самі по собі не є підставою для визнання договору недійсним чи фіктивним. Законодавство не встановлює обмежень на укладення правочинів між родичами, якщо їх воля спрямована на реальне виконання умов договору.

З вказаного, логічним є висновок, що твердження апелянта про фіктивність через родинні зв`язки є припущенням, яке не підкріплене доказами.

При кваліфікації спірного договору, потрібно виходити з презумпції його правомірності, яка встановлена ч.1 ст. 204 ЦК України.

Так, відповідно до положень вказаної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19, з цього питання сформував наступні висновки: «Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним)».

Зазначене в повній мірі спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Твердження апелянта про електронний аукціон виходять за межі доказування по вказаній справі та не беруться до уваги судом, з огляду на неналежність вказаних обставин до предмету спору, що розглядаються у цій справі №333/10146/24.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції.

При цьому, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Ураховуючи наведене, апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року, слід закрити відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 362, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики- закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 10 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді: