Дата документу 30.10.2025 Справа № 334/9805/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1648/25 Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О.
Є.У.№ 334/9805/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Онищенка Е.А.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Комарова Анастасія Олександрівна, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначала, що з 26.09.2015 сторони перебувають у шлюбі, мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Фактично сімейні відносини між подружжям припинені, сторони проживають окремо, вирішується питання про розірвання шлюбу. Дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні.

Просила стягнути з ОСОБА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду із цим позовом, і до повноліття дитини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду 02.12.2024, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам. Зареєстрованим місцем проживання дитини є квартира, в якій проживає відповідач, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Саме батько утримує свого сина, дбає про його духовний і фізичний розвиток. Натомість позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження факту проживання дитини разом із нею.

Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані ОСОБА_1 03.10.2025. Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

За змістом п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися справи щодо аліментів.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є батьком малолітньої дитини, має постійний дохід і фінансову можливість сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, інших утриманців не має, позивачкою заявлена мінімальна частка аліментів, яка зазвичай присуджується на одну дитину, та врахував інтереси самої дитини, яка залишилася проживати з матір`ю.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що з 26.09.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №1342 (а.с.9).

Від спільного подружнього життя сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/9835/25 від 18.02.2025 шлюб між подружжям розірвано.

Місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у передбаченому законом порядку сторонами не визначалося.

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади 2025/004515094 від 07.04.2025 малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Місце реєстрації дитини співпадає з місцем реєстрації матері ОСОБА_1 .

В ході опитування в суді першої інстанції малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що батьки мешкають окремо, він проживає на Бородинському мікрорайоні разом з мамою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька дитини. Виконання передбачених статтею 150 СК обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони б мали тоді, коли утримувалася обома батьками, оскільки стягнення аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Положення ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст.181,182 СК України дають підстави для висновку про те, що суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Частиною 3статті 181 Сімейного Кодексу визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина,і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів(у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів).

При визначенні способу стягнення аліментів, суд обґрунтовано погодився з обраним позивачкою способом стягнення аліментів та вважав, що він повинен бути визначений у частці від заробітку за вибором позивача, з яким проживають неповнолітні діти, в силу вимог ч.3ст.181 СК України.

При визначенні розміру аліментів суд врахував, що відповідач працездатний, має обов`язок брати участь в утриманні своєї неповнолітньої дитини, а також те, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дитини.

Таким чином, зважаючи на норми чинного законодавства, дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що для забезпечення достатнього рівня життя неповнолітнього сина, виходячи з засад розумності та справедливості, до стягнення підлягають аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду 02.12.2024 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Такий розмір аліментів є достатнім та таким, що забезпечить гармонійний розвиток дитини. При цьому колегія суддів зазначає, що обов`язок по утриманню дитини мають обидва батьки.

Доводи апеляційної скарги про те, що зареєстрованим постійним місцем проживання малолітньої дитини є квартира, в якій відповідач фактично проживає разом із своїми батьками, спростовуються як поясненнями малолітнього в суді першої інстанції, так і витягом із Реєстру територіальної громади 2025/004515094 від 07.04.2025, згідно з яким малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Участь відповідача у здійсненні оплати за гуртки, які відвідує дитина сторін, у придбанні одягу, шкільних речей, тощо не є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про відмову у позові. Вказана обставина не позбавляє матір малолітньої дитини права на стягнення утримання в судовому порядку.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку зібраним у справі доказам і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є неспроможними.

Відповідач не позбавлений можливості визначити місце проживання малолітнього сина в установленому законом порядку. Довідка ОСББ, на яку посилається відповідач на підтвердження факту проживання малолітнього разом з ним і його батьками, суперечить офіційним даним про реєстрацію місця проживання дитини разом з матір`ю, які містяться в реєстрі територіальної громади.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Комарова Анастасія Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2025 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: О.З.Поляков

Е.А. Онищенко