КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/14745/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі позивача ОСОБА_1 та в його інтересах адвоката Косенко Н. Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Марфіної Н. В.

від 24 червня 2025 року

у цивільній справі № 755/20879/24 Дніпровського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації,

про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини,

В С Т А Н О В И В:

29.11.2024 позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини, у якому просив встановити факт самостійного виховання ним неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги мотивовано тим, що 20.11.2008 сторони у справі зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2023 у справі № 755/2224/23. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З початком повномасштабного вторгнення рф відповідачка разом з дитиною виїхали за кордон, але влітку 2022 року дівчинка повернулась до України та проживає разом зі своїм батьком, а відповідачка залишилась у Німеччині та влаштувала там своє особисте життя. Позивач вказує, що одноосібно здійснює догляд, утримання та виховання дитини, забезпечує її всім необхідним, створює всі умови для проживання та розвитку дитини, натомість матір дитини приймає дистанційну та опосередковану участь у вихованні доньки. Встановлення факту самостійного виховання дитини необхідно для захисту прав та інтересів дитини, а також для реалізації соціальних гарантій позивача. Спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами немає, дитина зареєстрована та постійно проживає зі своїм батьком.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду І інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що суд першої інстанції не оцінив та дослідив докази, подані позивачем, що призвело до викривлення даних, перекручування фактів та ухвалення неправомірного рішення без дотримання норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що згідно з поданими позивачем доказами та показаннями свідків, суду доводилася та обставина, що матір дитини з 2022 року самостійно самоусунулась від виховання доньки, одноосібно проживає в іншій країні, створила іншу родину та народила іншу дитину, якою опікується і виховує, натомість не приймає участі у вихованні та утриманні старшої доньки. Спілкування з донькою «час від часу» та пересилання іноді кишенькових коштів, на думку апелянта, спростовує факт участі у вихованні, особливо дитини-підлітка, і не відповідає визначеному самим же судом комплексному процесу виховання, що включає забезпечення фізичного здоров`я та безпеки, емоційну підтримку, формування соціальних, інтелектуальних та моральних якостей, а також підготовку до самостійного життя.

Апелянт наголошує, що судом не надано всебічної і повної оцінки, чи виконує матір усі ці функції, хоча позивачем надано багато доказів того, що саме батько одноосібно виконує всі функції по вихованню і утриманню дитини: забезпечує її харчуванням, лікуванням, одягом, навчанням, розвитком та відпочинком, створює всі необхідні умови, підтримує та проходить з нею всі етапи становлення. Таким чином, висновки суду, що начебто надані позивачем докази та показання свідків свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, але «жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини», та що проживання матері окремо не може розцінюватися як самостійне виховання батьком, не ґрунтуються на доказах і не відображають дійсності. Апелянт підкреслює, що матір не позбавлена фактичної змоги виконувати свої батьківські обов`язки, як зазначено в рішенні, але саме не виконує їх, що є основним критерієм для фактичного визначення статусу одинокого батька - виховання та утримання дитини без участі матері.

Правом подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Інші учасники на виклик апеляційного суду у судове засідання не з`явились й не повідомили про причини неявки, про місце та час розгляду справи сповіщені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі зареєстрували шлюб 20.11.2008, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2023 року у справі № 755/2224/23 (а.с. 17).

Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Позивач та дитина зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 07.12.2023 та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 22.01.2020 (а.с. 8, 21).

Згідно характеристики на дитину від 14.06.2024 СЗШ І-ІІІ ступенів № 224 Дніпровського району м. Києва, ОСОБА_3 навчається в СЗШ № 224 з першого класу. Під час навчання зарекомендувала себе ученицею, яка володіє навчальним матеріалом на достатньому та середньому рівні. Навчається не в повну міру своїх можливостей. Має довільну та мимовільну пам`ять, виявляє творче мислення. Добре запам`ятовує учбовий матеріал. На уроках малоактивна. Має здібності з предметів: мистецтва, зарубіжної літератури, всесвітньої історії, географії, основ правознавства та фізичної культури. Приймає участь у роботі учнівського самоврядування, у культмасових заходах. Учениця спокійна, врівноважена, доброзичлива. Правила поведінки виконує. Має багато друзів, підтримує дружні стосунки з однокласниками та іншими учнями. Батько, ОСОБА_1 , бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі Інтернет та інформаційну гігієну, забезпечує високий рівень навчання дитини. Мати, ОСОБА_2 , на початку війни виїхала за кордон. Навчанням та вихованням ОСОБА_5 опікується батько. Мати з класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлася (а.с. 9).

У матеріалах справи наявна копія довідки СЗШ №224 від 16.07.2024 про те, що дитина навчалась у 9-А класі, який закінчила 14.06.2024 (а.с. 10).

За змістом довідки Ліцею № 18 від 16.07.2024, ОСОБА_6 навчається в 10 класі (а.с. 11).

Згідно Акту обстеження умов проживання складеного Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.07.2024, умови проживання у кв. АДРЕСА_2 задовільні, квартира обладнана необхідною побутовою технікою та меблями, побут родини організований, дотримано санітарно-гігієнічних норм. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: облаштовано окрему кімнату, окреме ліжко для сну, стіл для навчання, комп`ютер, підручники, одяг та взуття в достатній кількості. За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: батько - ОСОБА_1 ; донька - ОСОБА_3 ; дядько - ОСОБА_7 . Стосунки, традиції сім`ї дружні, спільний відпочинок, прогулянки. Батько і надалі бажає проживати з донькою та займатись її вихованням (а.с. 12).

Національна служба здоров`я України на звернення позивача своїм листом від 05.08.2024 повідомила, що станом на 05.08.2024 в ході перевірки відомостей в Реєстрі пацієнтів ЦБД ЕСОЗ наявна інформація про один обліковий запис пацієнта ОСОБА_3 та чинна декларація №0001-70АХ-М9А0 в Реєстрі декларацій. Реєстраційні дані пацієнта ОСОБА_3 є тотожними до наданих позивачем підтверджуючих документів, а саме паспорта громадянина України та реєстраційного номера облікової картки платника податків. За результатами розгляду звернення позивача оновлені дані в параметрі «Довірена особа» пацієнта (а.с. 13).

У матеріалах справи наявна копія заяви відповідачки «Батьківські обов`язки батька в Україні» від 23.05.2024 наступного змісту: «Я, ОСОБА_8 , власниця посвідки на проживання в Німеччині номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4. Цим я закликаю цивільні, судові та військові органи влади Німеччини, країни де я перебуваю, ЄС та України визнати конституційну основу захисту дітей, закріплену в п. 2 ст. 6 Основоположного закону Федеративної Республіки Німеччина. Ця стаття визначає догляд та виховання дітей як природне право батьків. Моя дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, проживає в м. Києві, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Моя дочка є неповнолітньою та проживає зі своїм батьком, ОСОБА_1 . Моя дочка, ОСОБА_3 , перебуває під його опікою з 21.03.2023, оскільки я, ОСОБА_2 , маю іншу сім`ю в Німеччині і повністю розлучилась з її батьком. Я також заявляю, що з вищезазначеної причини, у зв`язку з воєнною ситуацією в Україні, не було можливості законно оформити опіку чи піклування, і що це відповідає дійсності» (а.с. 14-16).

У матеріалах справи наявна копія посвідки відповідачки на проживання в Німеччині номер НОМЕР_1 з терміном дії 09.03.2023 - 04.03.2024 (а.с. 58).

Як убачається з матеріалів справи, судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 15.10.2024 року у справі № 755/16798/24 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24.09.2024 і до повноліття дитини (а.с. 18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що проживання матері окремо (за кордоном) та спільне проживання дитини з батьком саме по собі не є доказом ухилення матері від участі у вихованні та утриманні доньки. Суд встановив, що матір дитини не позбавлена батьківських прав і не втратила об`єктивної змоги виконувати свої обов`язки, оскільки обставини (як-то: тривала хвороба, зникнення безвісти, перебування на ТОТ), що об`єктивно перешкоджають їй виховувати та утримувати дитину, відсутні. Суд дійшов висновку, що позивач не довів факту самостійного виховання та утримання дитини без будь-якої участі матері, адже, за показами самої дитини, матір час від часу виходить на зв`язок і пересилає кошти, що свідчить про її дистанційну та опосередковану участь у вихованні та утриманні. Крім того, суд зауважив, що позивач не надав доказів несплати відповідачкою аліментів за виданим судовим наказом, що є обов`язковим для доведення відсутності участі в утриманні дитини. З огляду на принцип невідчужуваності сімейних обов`язків, суд вважав, що відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання батьком для цілей отримання відстрочки від мобілізації.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності позивачем ключової обставини, необхідної для цілей застосування статті 23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки позивач повинен був довести повну відсутність участі матері, чого не було зроблено.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 51 Конституції України та пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини, обидва батьки несуть спільну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до Статті 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а згідно з частиною першою статті 15 СК України, сімейні обов`язки є невідчужуваними.

У справі не встановлено обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість ОСОБА_2 виконувати обов`язки (вона не позбавлена батьківських прав). Її проживання за кордоном та створення нової родини не є юридичною підставою для визнання об`єктивної неможливості виконання невідчужуваних батьківських обов`язків.

Показання дитини про «час від часу спілкування» та «пересилання коштів» руйнують критерій «самостійного (одноосібного)» виховання та спростовують доводи апелянта про повне самоусунення.

Крім того, наявність судового наказу від 15.10.2024 про стягнення аліментів свідчить, що спір щодо утримання дитини вже був вирішений, а відсутність доказів несплати аліментів спростовує твердження позивача про самостійне утримання.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність необхідних юридичних фактів є обґрунтованим.

Між іншим, колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини пятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Надаючи належну інтерпретацію позову, колегія суддів констатує, що кінцевою метою позивача є реалізація права на відстрочку. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання за позивачем соціально-правового статусу, а відповідачка ОСОБА_2 не є тим суб`єктом, чиї дії порушують право позивача на реалізацію цієї соціальної гарантії та не має жодного відношення до її забезпечення. Задоволення позову не призводить до реального відновлення суб`єктивного права (отримання відстрочки), обраний позивачем спосіб захисту - встановлення факту - є неналежним та неефективним.

Отже, відповідачка ОСОБА_2 не оспорює жодних прав чи інтересів позивача або дитини, а отже, між сторонами відсутній спір про суб`єктивне право, який би підлягав захисту в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов