КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташук Юлія Сергіївна про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

установив:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташук Ю.С. про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування вимог позову зазначала, що 23 липня 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Від даного шлюбу у сторін народилась дитина: дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26 травня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 залишилось наступне спадкове майно: 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

30 липня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташук Ю.С. було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій, зокрема, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з пропущенням строку прийняття спадщини.

Просила суд, визначити їй додатковий строк для подачі до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташук Ю.С. заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 3 місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1211,20 грн. судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28350 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року зазначений вище позов задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подачі до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташук Ю.С. заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 3 місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Стягнуто з Київської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28350 грн. та судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у частині стягнутої суми судових витрат, Київська міська рада подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Проте, судом першої інстанції не було взято до уваги його, Київської міської ради, письмові пояснення, де зазначено, що наявний судовий спір виник через пропуск строку встановленого для прийняття спадщини, а не з його, Київської міської ради, вини, а тому, покладення відшкодування витрат, щодо сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу на нього є недоцільним.

Зазначило, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

А відтак, вважає, що суд першої інстанції безпідставно переоцінив докази, покладені в основу додаткового рішення та взяв до уваги докази, які не мають значення для правильного вирішення справи.

Просило суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року в частині стягнення судового збору та витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове, яким зазначені судові витрати покласти на позивача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги, що скаржник Київська міська рада просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції у частині стягнутих судових витрат, то апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції саме в частині стягнення судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_6 та Адвокатським об`єднанням «А-Адвокат» укладено договір №05-07/24 про надання правової допомоги від 05 липня 2024 року, додаткову угоду №1/1 до вказаного договору від 05 липня 2024 року, додаток №1 до вказаного договору від 05 липня 2024 року.

Сторони договору про надання правової допомоги від 05 липня 2024 року свої зобов`язання за ним виконали в повному обсязі, адвокат на замовлення клієнта надав обсяг правової допомоги на умовах визначених даним договором, та підтвердження щодо якої містяться в матеріалах даної справи, а клієнт здійснив оплату наданої правової допомоги у розмірі 28350 грн., що підтверджується рахунком на оплату №53 від 05 липня 2024 року та платіжною інструкцією №@2PL091339 від 09 липня 2024 року.

Стягуючи з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 28350 грн. суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача були надані відповідні розрахунки та належні докази надання адвокатських послуг, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у зазначену вище розмірі.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

За змістом ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Види адвокатської діяльності визначені у ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу, щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:

1)попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України);

2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України)

3)розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним, щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник ОСОБА_1 - адвокат Ткаченко Я.К. надала, зокрема: договір №05-07/24 про надання правової допомоги від 05 липня 2024 року, додаткову угоду №1/1 до вказаного договору від 05 липня 2024 року, додаток №1 до вказаного договору від 05 липня 2024 року, рахунок на оплату №53 від 05 липня 2024 року та платіжну інструкцію №@2PL091339 від 09 липня 2024 року.

Так, згідно п. 1 Додатку №1 до договору №05-07/24 про надання правової допомоги від 05 липня 2024 року, юридичний супровід, щодо написання заяви про ознайомлення з матеріалами спадкової справи (2000,00), ознайомлення з матеріалами спадкової справи (5000,00), написання позову до суду про поновлення строку на прийняття спадщини (15000,00), юридичний супровід в судовому засіданні (5000,00).

Пунктом 2 встановлено, що вартість робіт, вказаних у п. 1 цього Додатку, складає 27000 (двадцять сім тисяч) гривень 00 копійок. Оплата робиться Клієнтом в повному обсязі на розрахунковий рахунок АО «А-Адвокат», з урахуванням єдиного податку 5%, після підписання Договору.

Як встановлено, сторони договору про надання правової допомоги від 05 липня 2024 року свої зобов`язання за ним виконали в повному обсязі, адвокат на замовлення клієнта надав обсяг правової допомоги на умовах визначених даним договором, а клієнт здійснив оплату наданої правової допомоги у розмірі 28350 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що, вирішуючи питання про стягнення із Київської міської ради витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд першої інстанції надав належну оцінку наданих на підтвердження понесених таких витрат доказів у їх сукупності, врахував характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та значимості таких дій у справі, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для їх стягнення у розмірі 28350 грн.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в апеляційній скарзі.

Щодо стягнення з Київської міської ради на користь позивача судового збору, то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі, то виходячи із п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба