Дата документу 10.11.2025 Справа № 334/7782/25
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №334/7782/25 Головуючий у 1-й інстанції:Бредіхін Ю.Ю.
Провадження №22-ц/807/1976/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Щасливого Олексія Романовича на ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначив, що 19 вересня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації м. Запоріжжя, актовий запис №536.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2022 року у справі №334/4247/22 шлюб укладений між подружжям розірвано. Від шлюбу подружжя має спільну дитину сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час позивач є повнолітнім, однак продовжує навчання на денній формі навчання в Запорізькому будівельному фаховому коледжі. Хоча, з 01 вересня 2024 року освітній процес здійснюється в коледжі за змішаною формою навчання, само по собі навчання пов`язане із значними витратами на придбання підручників, зошитів, канцелярських виробів. Предметами першої необхідності при навчанні на теперішній час є ноутбук, смартфон та інші гаджети, вартість яких є досить значною. За рахунок матері позивача сплачуються послуги мобільного зв`язку, інтернету, без чого на теперішній час навчання неможливе. Також наявні супутні витрати на транспортне забезпечення. Крім того, позивач несе витрати на харчування, придбання одягу та взуття, предметів гігієни, за рахунок матері сплачуються комунальні послуги за квартиру, де позивач із нею проживає. Мати повністю утримує позивача, оскільки він не може працювати та заробляти собі на життя через зайнятість навчанням. Самостійно забезпечити утримання сина матір`ю під час його навчання вкрай ускладнено. При цьому, відповідач є працездатним, як відомо позивачу, офіційно працевлаштований (проходить військову службу та має статус УБД), має регулярний дохід, отримує щомісячно заробітну плату (грошове забезпечення). Інших дітей або осіб, яких би відповідач був зобов`язаний утримувати у нього немає. При цьому, до досягнення позивачем повноліття відповідач аліменти на його утримання не сплачував. З огляду на вищевикладене, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

З метою захисту права позивача як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, на одержання аліментів, було розпочато збір доказів для подання до суду. В ході збору доказів було виявлено, що в свідоцтві про народження позивача прізвище батька вказано як « ОСОБА_4 », проте згідно з зібраними доказами наразі у відповідача прізвище « ОСОБА_5 ». Тобто, очевидно, що відповідач є батьком позивача, проте вочевидь вже після народження позивача змінював паспорт та при видачі паспорту ймовірно прізвище відповідача було не перенесено із старого паспорту, а перекладено зі свідоцтва про народження з російської мови із використанням букви «і» замість «и». Або відповідач вже після народження позивача змінював прізвище, бо наскільки відомо позивачу, батько мав якийсь клопіт через розбіжність в написанні прізвища зі своєю матір`ю, бабусею позивача. Усунути такі розбіжності в позасудовому порядку не можливо, оскільки всі ці дані належать до конфіденційної інформації та позивач не має до неї доступу за законом, проте такі розбіжності створюють складнощі, зокрема в доведенні права на аліменти. Таким чином, від скній спір про визнання батьківства, але через наявність розбіжностей написанні прізвища належить встановити факт родинних відносин.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце народження с. Усть-Камчатськ Камчатської області Росія (РСФСР), є батьком громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце народження: м. Запоріжжя.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на його утримання як повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі частини всіх видів доходів (заробітку) до досягнення ОСОБА_1 23-річного віку, починаючи з дня подання до суду цієї позовної заяви. Судові витрати розподілити згідно з ухваленим рішенням.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2025 року позовну заяву повернуто позивачеві без розгляду, на підставі п.2 ч.4 ст.188 ЦПК України.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Щасливого Олексія Романовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав на неправильність застосування судом норм процесуального закону, мотивуючи це тим, що вимоги, заявлені позивачем у даній позовній заяві, можуть розглядатися разом за положеннями ч. 1 ст. 188 ЦПК України, оскільки вимога про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є похідною вимогою від встановлення юридичного факту, що має юридичне значення Скаржник наголошує, що об`єднаний розгляд цим вимог забезпечує уникнення подвійного розгляду та зменшення витрат сторони та часу, що відповідає завданню цивільного судочинства, в силу ст.2 ЦПК України. На думку скаржника, таких вимог суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали не дотримався та допустив порушення норм процесуального характеру, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 6 частини 1 ст. 353 ЦПК України передбачено оскарження ухвали суду повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженні у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлені різні вимоги, які належить розглядати: першу про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження, другу про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання в порядку позовного провадження. Таке об`єднання в одній позовній заяві вимоги, не є підставою для застосування положень частини шостої статті 188 ЦПК України щодо роз`єднання позовних вимог.Сумісний розгляд об`єднаних позивачем вимог є неможливим, а тому позовну заяву ОСОБА_1 необхідно повернути позивачу.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 подав до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя позов, де просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце народження с. Усть-Камчатськ Камчатської області Росія (РСФСР), є батьком громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце народження: м. Запоріжжя. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 аліменти на його утримання як повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі частини всіх видів доходів (заробітку) до досягнення ОСОБА_1 23-річного віку, починаючи з дня подання до суду цієї позовної заяви. Судові витрати розподілити згідно з ухваленим рішенням (а.с.1-4).

У цивільному судочинстві діє принцип пропорційності, який є елементом комплексного принципу верховенства права, а саме: суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо, ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно із ч. 1, 4 статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У статті 48 ЦПК України зазначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тобто позивач - це юридична чи фізична особа, яка звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорених суб`єктивних прав чи охоронюваних законом інтересів, а також особа, в інтересах якої поданий позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Позовне провадження - це вид провадження у цивільному процесі, у якому розглядається спір про право цивільне, тобто спір, який виникає з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, наявність якого визначає участь у ньому двох сторін позивача та відповідача, а також третіх осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи, зокрема, є позовна заява.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Позовна заява повертається у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу) (п. 2 частина четверта статті 185 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача (ч.2 ст.188 ЦПК України).

Згідно ч. 6. ст. 188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Відповідно до ч. 7 ст. 188 ЦПК України про об`єднання справ в одне провадження, роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом в якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , є його батьком - ОСОБА_1 , посилаючись на те, що в різних документах прізвище його батька у зв`язку з перекладом з російської на українську мову різниця в написанні однієї літери « ОСОБА_4 » і « ОСОБА_5 », встановлення даного факту йому необхідно для реалізації його права щодо стягнення з батька на свою користь аліменти, як на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Саме розбіжності у документах, що підтверджують родинні відносини унеможливлюють використання позивачем цих документів для реалізації свого права на стягнення аліментів з батька на утримання повнолітньої дитини,яка продовжує навчання.

Таким чином, позовні вимоги є взаємопов`язаними між собою як підставою виникнення так і поданими доказами.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Тобто, в даному випадку у справі вбачається спір про право, а отже вимога про встановлення факту не може розглядатись в окремому провадженні, адже вона заявлена як передумова для стягнення аліментів. Таким чином вимога є похідними та їх доцільно розглядати в одному провадженні позовному.

При цьому, колегія суддів зауважує, що об`єднання позивачем його позовних вимог у одній позовній заяві дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права позивача, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2020 у справі №922/1359/19.

Так, відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадку, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Суд першої інстанції у своїх висновках не врахував, що відповідно до змісту вказаних норм цивільного процесуального права, якими врегульований порядок відкриття провадження, та наявних у суду дискреційних повноважень для роз`єднання позовних вимог згідно ч. 6 ст. 188 ЦПК України, - повернення позову з визначених у п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України підстав порушення правил для їх об`єднання не відповідає завданню цивільного судочинства та принципу пропорційності. Суд всупереч вказаних норм цивільного процесуального права не з`ясував можливість роз`єднання позовних вимог для їх окремого розгляду та наявності перешкод для відкриття провадження по кожному з позовів окремо.

З огляду на вищезазначене, у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання цивільного судочинства не має обов`язку повернути позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власної ініціативи, надавши доступ до суду та відкривши провадження у справі, самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами ч. 6 ст. 188 ЦПК України та розглянути кожну із заявлених вимог окремо.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі N 904/4376/20, від 02 грудня 2020 року у справі N 908/20/20, від 23 березня 2021 року у справі 910/15196/20.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 175 ЦПК України позовна заява, яка подається до суду серед іншого повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на наведені вище норми права, суд першої дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі пункту 2 частини 4 статті 185 ЦПК України.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити на питанні доступу особи до правосуддя, яке неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі "Голдер проти Великої Британії" від 21 лютого 1975 року, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

За такого, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що позивач фактично була позбавлена гарантованого Конституцією України, законами та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до правосуддя, що полягає у безперешкодному отриманні судового захисту.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі помилково послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 761/22635/21, оскільки вказана справа, що переглядалась Верховним Судом не є релевантною до даної справи як через різницю у фактичних обставинах, так і їх нормативному обґрунтуванні. Так, вказана справа стосувалась спору з ДП «Сетам» та приватного виконавця із вимогами про визнання недійсними електронних торгів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. У цій справі в одній були об`єднані вимоги позовного провадження та заявлено процесуальне питання щодо порядку виконання рішення суду. В той же час у даній справі заявлено вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, як передумову для вирішення вимоги про право стягнення аліментів.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем пред`явлені однорідні вимоги, що виникли з одних і тих самих (аналогічних підстав) і одночасно пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів позивача. З урахуванням вищевикладеного, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви, є помилковим.

Однак, судом першої інстанції наведеного не враховано та помилково повернуто позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в ст. ст. 141-142 ЦПК України.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, а в разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи для продовження розгляду або на новий судовий розгляд не покладено.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат у справі (у тому числі судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, та витрат на професійну правничу допомогу), здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі N 201/1381/18.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381 384, 389 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Щасливого Олексія Романовича - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2025 року -скасувати.

Справу направити до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 10 листопада 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.