Дата документу 15.10.2025 Справа № 336/9884/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/9884/24 Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко П.Л.
Провадження № 22-ц/807/1464/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кочеткової І.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Стариченка Миколи Петровича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стариченко М.П. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10.09.2011 року сторони уклали шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2021 у справі № 334/1859/21. Сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх дітей, але в подальшому подала заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі, оскільки сторонами було укладено договір про участь батьків у вихованні дітей. Відповідно до умов цього договору, позивач та відповідачка досягли згоди щодо того, що спільна малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , буде перебувати на постійному утриманні батька та проживати разом із ним. Також цим договором встановлюється обов`язок батьків утримувати дітей без сплати аліментів один одному, так як діти залишаються проживати з кожним із батьків. Після укладення зазначеного договору, наприкінці 2021 року відповідачка ОСОБА_2 разом із молодшою донькою ОСОБА_3 виїхала на постійне місце проживання до США, де постійно мешкають разом та не мають наміру повертатись назад до України.

Зауважує, що наразі ОСОБА_2 не бере участі в житті старшої дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не підтримує з нею зв`язок та не надає матеріальної допомоги. При цьому позивач проживає разом зі старшою дитиною ОСОБА_4 , дитина комфортно себе почуває, всім забезпечена, має хороший стан фізичного та психологічного здоров`я. Батько створив для дитини атмосферу любові, моральної та матеріальної забезпеченості, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, має достатній заробіток для утримання себе і дитини.

Зазначає, що від встановлення факту самостійного виховання дитини до 18 років позивачем залежить виникнення його права на соціальну допомогу, а також прав передбачених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», прав передбачених Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Звертає увагу, що факт, про встановлення якого просить позивач, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних справ, свобод та інтересів заявника, а лише у позовному провадженні (відповідно до постанови ВП ВС від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, провадження №14-132цс23).

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд: визначити місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 ; встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 її батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини закрито у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Стариченко М.П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції помилково ототожнив відсутність спору між сторонами з відсутністю предмета спору. Договір між батьками - не є беззаперечним доказом факту самостійного виховання та утримання для третіх осіб. Як органи соцзахисту так і територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не визнають договір як підтвердження факту самостійного виховання. Саме тому позивачу потрібно виключно судове рішення, щоб: підтвердити юридичний статус; захистити свої права у відносинах з третіми особами, а не тільки між позивачем і відповідачем.

Крім того, вимога про визначити місце проживання малолітньої дитини може бути заявлена виключно в позовному провадженні, оскільки передбачає саме вирішення спору про право (особисте немайнове право дитини та батьків на виховання). Дана справа безпосередньо зачіпає інтереси обох батьків, а також самої дитини (через участь органу опіки та піклування). Вважає, що навіть за наявності згоди батьків стосовно місця проживання дитини, суд зобов`язаний вирішити спір у позовному порядку, як мінімум для того аби затвердити мирову угоду; або ухвалити рішення без змагального розгляду, за спільною заявою.

Звертає увагу, що без судового рішення про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, наразі, позивач позбавлений будь-якої можливості отримати цілу низку соціальних пільг, а також відстрочку від мобілізації в особливий період.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Богач А.О., перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини; факт самостійного виховання дитини у позовному провадженні може бути підставою позову, а не його предметом. Позивачем наданий Договір про участь батьків у вихованні дітей, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. 31.05.2021, зареєстрований в реєстрі за №2626, яким позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 фактично погодили місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком та його обов`язок з утримання доньки. За таких обставин суд дійшов висновку про закриття провадження у справі за відсутністю предмета спору.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі не може погодитися виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2011 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізької області, актовий запис № 868.

Шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2021 року (справа № 334/1859/21).

Сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сторонами 31.05.2021 року було укладено договір про участь батьків у вихованні дітей, відповідно до умов якого, позивач та відповідачка досягли згоди щодо того, що спільна малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 буде перебувати на постійному утриманні батька та проживати разом із ним. Також цим договором встановлюється обов`язок батьків утримувати дітей без сплати аліментів один одному, так як діти залишаються проживати з кожним із батьків.

Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району надала висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 29.01.2025, в якому зазначила, що батьки уклали угоду, якою фактично визначили місце проживання малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишається постійно проживати з батьком, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишається постійно проживати з матір`ю. Батько буде проживати окремо від молодшої доньки, мати буде проживати окремо від старшої доньки, що за домовленістю між батьками (сторонами) не може вважатися перешкодою для реалізації батька та матері прав з виховання та спілкування дітей. Станом на 2024-2025 рік малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовжує мешкати з батьком. Родина мешкає у власній двокімнатній квартирі. Санітарно-гігієнічний стан житла задовільний, для дитини створені належні умови для розвитку. З пояснень батька, мати дитини на початку повномасштабного вторгнення з молодшою донькою виїхала до Німеччини, на даний час знаходиться в США. Малолітня ОСОБА_5 повідомила, що мати її вітає з днем народження в телефонному режимі, раз на тиждень спілкується з молодшою сестрою в месенджері. Орган опіки та піклування дійшов висновку - вважати за доцільне визначити (підтвердити) місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Щодо частини позовної заяви про встановлення факту самостійного виховання, то висновок з зазначеного питання не передбачений.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини її батьком та визначити місця проживання малолітньої дитини з батьком. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

У цій справі батьки, уклавши 31.05.2021 року нотаріально посвідчений договір про участь батьків у вихованні дітей, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їх спільних доньок.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Як зазначалося вище, у справі, яка переглядається, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини її батьком та визначити місця проживання малолітньої дитини з батьком.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Крім того, позивач не лише просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини її батьком, а й визначити місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, тому факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (п. 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно зі пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Отже, за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то вимоги, заявлені позивачем у цій справі, не можуть з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та вирішуються у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду прийнята з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стариченка Миколи Петровича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у цій справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: І.В. Кочеткова

Е.А. Онищенко