ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5072/25 Справа № 932/9588/24 Суддя у 1-й інстанції - Дребот І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрпошта" про розірвання трудового договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Укрпошта" про розірвання трудового договору, стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначала про те, що 21.07.2021 вона ознайомилася з наказом «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » № 3176-к та одночасно подала заяву про припинення трудового договору з АТ «Укрпошта» за власним бажанням, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з тим, що власник та уповноважений ним орган, керівництво філії Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта», по відношенню до неї порушили законодавство про працю - незаконно звільнили із займаної посади. Позивач вважає, що її зобов`язані були звільнити в строк, який вона зазначила у своїй заяві про звільнення, а саме: 21.07.2021 року, але наказу про її звільнення не було видано. Як ствердила позивач, вона неодноразово зверталася до керівників філії Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта» з вимогою: звільнити її у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України; виплатити на її користь всю середню заробітну плату за весь час затримки при звільненні з 21.07.2021 року; виплатити три середні заробітні плати, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України; відшкодувати моральну шкоду за безпідставне звільнення у сумі 482 201,00 грн. Востаннє 16.04.2024 року, позивач звернулася із заявою «Про вирішення трудового спору» до генерального директора відповідача та 25.09.2024 року отримала відповідь, з якої дізналася про відмову у задоволенні цієї заяви.

На думку позивача, у неї були всі юридичні підстави для звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки ухвалюючи рішення у цивільній справі № 932/17253/19 суд дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням гарантій працівника, встановлених трудовим законодавством. Окрім того, позивач вважає, що відсутність наказу про звільнення не зобов`язувало її виконувати покладені на неї трудові обов`язки та не продовжувало дії трудового договору. Таким чином, позивач до теперішнього часу не працює, а відповідач не видав наказ про звільнення, не видав трудову книжку та не здійснив відповідно до ст. 116 КЗпП України виплату усіх сум, що належать працівнику від підприємства.

Враховуючи наведене, позивач просила суд зобов`язати АТ «Укрпошта» звільнити її з посади начальника відділення зв`язку поштового ВПЗ Дніпро за ч.3 ст. 38 КзПП України з 21.07.2021 року та стягнути з Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» заробітну плату за затримку розрахунку при звільненні в сумі 482 201,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрпошта" про розірвання трудового договору відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 із заявою від 22.07.2021 року зверталась до Дирекції АТ «Укрпошта» та просила звільнити її за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КзПП України.

З повідомлення, яке було адресоване ОСОБА_1 директором ДД АТ «Укрпошта» Д.В. Лісєєнком вбачається, що АТ «Укрпошта» в особі Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» завжди виконує норми чинного законодавства про працю, умови колективного та трудового договорів, забезпечує всі трудові права та гарантії працівників. АТ Укрпошта» виразило свою незгоду, та заперечило порушення законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, у зв?язку з чим, відсутні підстави для розірвання трудового договору, зазначені у заяві ОСОБА_1 .. Тому відмовлено у розірванні трудового договору з підстав, що зазначені у заяві ОСОБА_1 від 22.07.2021, а саме за ч. 3 ст. 38 К3пП України. Проінформовано ОСОБА_1 , що остання не є звільненою особою та зобов?язана з?явитися на своє робоче місце відповідно до її графіку роботи. Зазначено, якщо ОСОБА_1 бажає припинити трудові стосунки з АТ «Укрпошта», запропоновано зазначити інші підстави для розірвання трудового договору. ОСОБА_1 отримала це повідомлення 29.07.2021 року, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

З листа АТ «Укрпошта» адресованого ОСОБА_1 від 25.09.2024 вбачається, що АТ «Укрпошта» розглянуло заяву від 16.09.2024 про вирішення трудового спору та повідомило про неможливість її задоволення. Після поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідно до наказу АТ «Укрпошта» від 21.07.2021 №3176-к, 22.07.2021 ОСОБА_1 подала на ім`я директора Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням в той же день 22.07.2021 на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України. Дана заява була розглянута керівництвом Дніпропетровської дирекції АТ «Укрпошта» по суті і за нею прийнято рішення про відмову в її задоволенні, про яке ОСОБА_1 було повідомлено письмово листом від 22.07.2021 за вихідним № 04-34-239, надісланим їй на домашню адресу рекомендованим відправленням з описом вкладення до цінного листа від 27.07.2021 ШКІ 382, в отриманні якого ОСОБА_1 розписались особисто 29.07.2021 на повідомленні про вручення, копії відповідних підтверджуючих документів зберігаються у особовій справі ОСОБА_1 .. Повторні звернення з одного і того ж питання, якщо перше було вирішено роботодавцем по суті, не підлягають розгляду. В разі не згоди з прийнятим на той час рішенням ОСОБА_1 могла оскаржити таке рішення до суду у встановлений законодавством порядок та строк. Крім того, законодавство про працю не передбачає можливості звільнення працівника минулим числом. Додатково проінформовано, що 18.10.2023 відбулось закриття структурного підрозділу філії Дніпропетровська дирекція АТ «Укрпошта» із внесенням відповідного запису до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Щодо порушення трудової дисципліни. Адміністрація АТ «Укрпошта» одночасно звернулась до ОСОБА_1 в питанні порушення останньою трудової дисципліни та відсутності на роботі з невідомих для роботодавця причин з дня поновлення її на роботі наказом АТ «Укррпошта» від 21.07.2021 №3176-к. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Право працівника бути поновленим на роботі пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати відповідний наказ, фактично допустити до роботи такого працівника, а й із добросовісною поведінкою самого працівника з обов`язком ознайомитись з таким наказом та приступити до виконання обов`язків за посадою, якщо роботодавець створив всі належні умови праці. З 22 липня 2021 року жодного дня по даний час ОСОБА_1 не прибула на своє робоче місце і до виконання трудових обов`язків за посадою начальника відділення зв`язку поштового ВПЗ Дніпро не приступала, що є грубим порушенням трудової дисципліни. Відсутність ОСОБА_1 на роботі зафіксована Актами про відсутність працівника на роботі (робочому місці) та підтверджена табелем обліку використання робочого часу. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 необхідно в строк протягом трьох робочих днів з дня отримання даного листа надати/надіслати на ім`я Генерального директора АТ «Укрпошта» Смілянського І.Ю. (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 22) письмові пояснення про причини її відсутності на роботі в період з 16 по 23 вересня 2024 року включно та відповідні документи, які підтверджують поважність таких причин. В разі не отримання АТ «Укрпошта» від ОСОБА_1 у строк в строк протягом трьох робочих днів з дня отримання даного листа письмових пояснень з доказами (документами) поважності причин її відсутності на роботі, АТ «Укрпошта» вважатиме що остання відмовились від їх надання. Нормою пункту 4 ч.1 статті 40, статті 147 Кодексу законів про працю України передбачено право роботодавця застосувати до порушника трудової дисципліни захід дисциплінарного стягнення - звільнення з підстав відсутності працівника на роботі без поважних причин - прогул.

Із заяви ОСОБА_1 «Про вирішення трудового спору» адресованої Генеральному директору АТ «Укрпошта» Смілянському І.Ю. від 16.09.2024 року вбачається, що 21.07.2021 ОСОБА_1 ознайомилась з наказом № 3176-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та одночасно подала заяву про припинення трудового договору з АТ "Укрпошта" за власним бажанням, відповідно до ч.3 ст.38 К3пП України, у зв?язку з тим: що власник та уповноважений ним орган керівництво філії Дніпропетровської дирекції АТ "Укрпошта" не виконують законодавство про працю, по відношенню до неї. Зазначила, що у відповідності до ч.3 ст.38 К3пП України, керівництво філії Дніпропетровської дирекції АТ "Укрпошта" зобов?язане було звільнити її в строк про який остання зазначила у своїй заяві про звільнення 21.07.2021, але до теперішнього часу керівництво АТ «Укрпошти» не видало наказ про звільнення ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 К3лП України. Тим самим порушене право на належні ОСОБА_1 суми у строк, зазначених в статті 116 К3пП України. Враховуючи наведене ОСОБА_1 просила видати наказ про її звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Виплатити всі суми, що належать їй в день звільнення, які остання зазначила в заяві.

З довідки АТ «Укрпошта» виданої ОСОБА_1 від 15.10.2019 року вбачається, що позивач дійсно працює в Дніпропетровській дирекції АТ «Укрпошта» на посаді начальника відділення зв`язку поштового підрозділ 110.001001 ВПЗ Дніпро і її заробіток з 01.01.2019 по 30.09.2019 року включно складає 97 638,43 грн.

З табелів обліку використання робочого часу вбачається відсутність ОСОБА_1 на роботі з нез`ясованих причин з 22.07.2021 по 31.12.2024 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначав, що позивачем було пропущено строк звернення до суду із позовом .

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП).

Відповідно до ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни (ст. 139 КЗпП).

За змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується.

Частиною першою статті 38 КЗпП визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною третьою статті 38 КЗпП передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП роботодавець може розірвати трудовий договір (як укладений на невизначений строк, так і строковий до закінчення його чинності) з працівником у разі його прогулу (в т. ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП).

Так, з зазначеного, вбачається, що чинними нормами законодавця роботодавець вправі звільнити працівника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за наявності об`єктивних підстав та доказів, що і було вчинено стороною відповідача.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.04.2020 року (справа № 199/8766/18), зазначив, що за змістом ст. 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

22.07.2021 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України .

З повідомленням від директора ДД АТ «Укрпошта» Лісєєнка Д.В. вбачається, що АТ Укрпошта» виразило свою незгоду, та заперечило порушення законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, у зв?язку з чим, відсутні підстави для розірвання трудового договору, зазначені у заяві ОСОБА_1 . Тому відмовлено у розірванні трудового договору з підстав, що зазначені у заяві ОСОБА_1 від 22.07.2021, а саме за ч. 3 ст. 38 К3пП України. Проінформовано ОСОБА_1 , що остання не є звільненою особою та зобов?язана з?явитися на своє робоче місце відповідно до її графіку роботи. Зазначено, якщо ОСОБА_1 бажає припинити трудові стосунки з АТ «Укрпошта», запропоновано зазначити інші підстави для розірвання трудового договору. ОСОБА_1 отримала це повідомлення 29.07.2021 року, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів зазначає, що оскільки станом на день розгляду заяви позивача від 22.07.2021 року відповідач не визнавав порушення трудового законодавства зі свого боку, тому мав всі правові підстави відмовити у розірванні трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18).

Окрім того, позивачем було пропущено строк звернення до суду із позовом, з огляду на нижчевказане.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина друга статті 233 КЗпП України).

Разом із тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України строк дії карантину неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року включно.

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22).

Як було зазначено вище, строк дії карантину було припинено 30.06.2023 року, із вказаним позовом до суду позивач звернувся 14 жовтня 2024 року, тобто з пропуском місячного строку на звернення до суду про вирішення трудового спору.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 05 листопада 2025 року.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: