КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/6020/25 Головуючий у суді І інстанції: Лужецька О.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Халупного Андрія Вадимовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд скасувати рішення державного реєстратора КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. від 13.03.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45920687, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,5 кв.м. за ОСОБА_2 (номер запису про право власності: 30660544).

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 22 серпня 2015 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 квартиру за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1514. В той же день приватним нотаріусом Кисельовою Н.В. сформований витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 04 жовтня 2022 року відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про виселення останнього з належної йому на праві власності квартири. Саме тоді позивачу стало відомо, що за відповідачем державним реєстратором Рисак О.О., КП «Київжитлоспецексплуатація», м. Київ зареєстровано право власності на спірну квартиру. Підстава для державної реєстрації: рішення суду, серія та номер: №753/12898/15-ц, виданий: 31.03.2016, видавник: Дарницький районний суд м. Києва рішення суду, серія та номер: №753/11346/13-ц, виданий: 26.02.2014, видавник: Дарницький районний суд м. Києва. Позивач зазначає, що він є добросовісним набувачем, оскільки набув право власності у встановленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2015 року, незнаючі про наявність у третіх осіб прав на це майно. Однак, відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру, яка уже близько 10 років належить позивачу. Вважає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем є втручанням у конвенційну гарантію непорушності права власності. Окрім цього, вважає, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем відбулася без вирішення питання правомірності набуття права власності позивачем, встановлення правових підстав набуття ним майна. Посилаючись те, що спірним рішенням державного реєстратора його права, як власника спірного майна порушені звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Халупний А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував добросовісний статус позивача як набувача майна, який правомірно набув право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку на підставі чинного договору купівлі- продажу від 22.08.2015 року.

Відповідач, який вважає порушеним своє право на майно, може звернутися з позовними вимогами до добросовісного набувача задля його витребування па підставі частини першої статті 388 ЦК України. Після цього питання можливості витребування розглядається крізь призму балансу інтересів обох осіб та уникнення неправомірного втручання у мирне володіння майном.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, послався на судове рішення у справі, учасником якої позивач не був, та визнав обставини, встановлені у цьому рішенні, преюдиційними у межах даної справи. Втім, така позиція суду першої інстанції на переконання апелянта є помилковою.

Позивач не був стороною чи третьою особою у справі № 753/11346/13, на яку послався суд першої інстанції. Відтак, відсутні підстави для застосування преюдиції, що передбачені ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду, є обов`язковими для осіб, які брали участь у відповідній справі.

Зазначав, що позивач набув спірну квартиру законним шляхом, відповідно до чинного законодавства, здійснив її державну реєстрацію, володів нею відкрито й безперешкодно протягом тривалого часу (близько 10 років), ніс витрати на її утримання, сплачував обов`язкові платежі, здійснював ремонти, тощо.

Попри це, суд не дослідив, у який саме спосіб та яким правовим механізмом у такій ситуації мають бути забезпечені права добросовісного набувача.

Реєстрація права власності на ту саму квартиру за іншою особою - відповідачем, без належного судового процесу щодо припинення чи визнання недійсним права власності позивача, є прямим порушенням принципу правової визначеності та втручанням у право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції не навів жодного аналізу щодо відповідності такого втручання критеріям законності, необхідності та пропорційності, як того вимагає практика Європейського суду з прав людини.

Таким чином, не тільки не забезпечено ефективного судового захисту прав позивача, а й створено ситуацію, за якої особа, котра понад десять років добросовісно володіє майном, фактично позбавляється свого майнового права.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що численними судовими рішеннями встановлено, що вибуття нерухомого майна з власності ОСОБА_2 було здійснено поза його волею, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про неможливість скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , оскільки такі дії призведуть до незаконного позбавлення ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки померла ОСОБА_4 - мати ОСОБА_2 .. ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем першої черги, що прийняв спадщину після померлої матері. Спадкове майно складається з квартири номер АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва по справі № 753/11346/13 від 26 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсною довіреність від 4 червня 2010 року, видану від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24 червня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. між ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності від 4 червня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хабанець В.П., від імені ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,50 кв.м. в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та витребувано вказану квартиру у ОСОБА_7 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11червня 2014 року рішення Дарницького районного суду № 753/11346/13 від 26 лютого 2014 року залишено без змін.

Судом встановлено, що позивач довів, що він є спадкоємцем першої черги, що прийняв спадщину після померлої матері. Позивачем також додано до суду належні та допустимі докази, що квартира АДРЕСА_1 вибула поза його волею, оскільки відчужена на підставі недійсної довіреності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/12898/15 від 31 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 40,50 кв.м..

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2021 року, апеляційну скаргу задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Судом зроблено висновок, що спірна квартира за рішенням суду першої інстанції була витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , який вже не був власником або володільцем спірного майна, а тому є неналежним відповідачем у справі за віндикаційним позовом.

22 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кисельовою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за № 1514, за яким ОСОБА_3 продав належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2015 року квартиру, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 .

В той же день приватним нотаріусом Кисельовою Н.В. сформований витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 ..

11.03.2019 року державним реєстратором КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45920687 від 13.03.2019 року та внесено запис про право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .. Підставою для державної реєстрації є рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/12898/15 від 31.03.2016 року; рішення Дарницького районного суду м. Києва № 753/11346/13 від 26.02.2014 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.08.2022 року у справі № 753/19345/21 позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» Рисак Олени Олександрівни, ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна про оскарження рішення про реєстрацію та скасування реєстраційної дії, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що є добросовісним набувачем, оскільки набув право власності у встановленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2015 року, незнаючі про наявність у третіх осіб прав на це майно. Однак, відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру, яка уже близько 10 років належить позивачу. Вважає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем є втручанням у конвенційну гарантію непорушності права власності.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наявні судові рішення які набрали законної сили, якими встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула поза волею ОСОБА_2 , оскільки відчужена на підставі недійсної довіреності.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 наразі проживає та користується спірною квартирою. З пояснень відповідача встановлено, що позивач добровільно виселився з квартири та передав ключі відповідачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 набув спірну квартиру законним шляхом, відповідно до чинного законодавства, здійснив її державну реєстрацію, володів нею відкрито й безперешкодно протягом тривалого часу (близько 10 років), ніс витрати на її утримання, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначені апелянтом обставини не спростовують висновків суду, що квартира АДРЕСА_1 , вибула із правомірного володіння ОСОБА_2 поза його волею, чим порушено його майнові права. А також не спростовують факту правомірності проведеної державної реєстрації нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Отже, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Халупного Андрія Вадимовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «03» листопада 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко