Справа № 943/2441/23 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О.
Провадження № 22-ц/811/1262/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 18 березня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину,

встановив:

27.12.2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що син проживає разом із нею, а відповідач усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню сина, позаяк, батьки мають рівні обов`язки по утриманню дитини.

Зазначала, що дохід відповідача їй невідомий, однак, він є працездатною особою, тому повинен утримувати дитину.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 18 березня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/8 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексу інфляції, щомісячно, починаючи з 27.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 23200 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1211 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просив його змінити в частині визначення розміру витрат на правову допомогу, зменшивши їх до 5000 грн., в решті рішення суду залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 звернулась з позовом про стягнення аліментів 27.12.2023 року, вхідний номер 7114. В позовній заяві вказувала, що відповідно до вимог п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України, в неї відсутні витрати по даній справі.

Окрім того, вважає, що долучені до заяви про стягнення судових витрат докази, зокрема, акт від 10.01.2024 року є неналежним доказом, оскільки в акті, складеному 10.01.2024 року, не могло бути зазначено про сплату гонорару значно пізніше: 25.10.2024 року, 25.11.2024 року, 12.12.2024 року та 26.02.2025 року.

Зауважує, що оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 задоволено частково, проте, суд стягнув витрати на правову допомогу в повному обсязі, чим категорично не погоджується відповідач.

Тому, з урахуванням наведених обставин, а також критерію реальності адвокатських послуг, розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду, часткового задоволення позовних вимог, просив стягнути на користь позивачки лише 5000 грн., у зв`язку з чим судове рішення змінити.

13.06.2025 року позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки відповідачем не подавалось клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 30.09.2025 року, є дата складення повного судового рішення 10.10.2025 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з положеннями частин першої п`ятої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Такий правовий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі №15/8/203/20.

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції сторона позивача надала угоду про надання правничої (правової) допомоги від 10.01.2024 року, укладеної з адвокатським об`єднанням «Громадське професійне об`єднання адвокатів Личаківського району м. Львова «Палата адвокатів», акт про надання правничої (правової допомоги) згідно договору від 10.01.2024 року, квитанції про оплату адвокатських послуг від 25.10.2024 року на суму 4000 грн., від 25.11.2024 року на суму 10100 грн., від 12.12.2024 року на суму 5000 грн., від 26.02.2025 року на суму 4100 грн., що в загальній сумі становить 23200 грн. Гонорар сплачувався на рахунок АО «Громадське професійне об`єднання адвокатів Личаківського району».

Відповідно до п.4 угоди, за надання правничої (правової допомоги) клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 23200 грн. Реквізити для сплати гонорару в угоді відсутні.

Згідно з п.8 угоди, сплата гонорару та витрат провадиться клієнтом шляхом оприбуткування адвокатом.

Водночас, як свідчать матеріали справи, повноваження адвоката Гривни Т.Б. в судових засіданнях підтверджено ордером №1258596, виданим 12.03.2024 року на підставі договору про надання правової допомоги органу уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги №24 від 12.03.2024 року, який в матеріалах справи відсутній.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, не дав належної правової оцінки доказам у справі та дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення вказаних судових витрат у заявленому стороною позивача розмірі.

Також, суд не врахував, що позов ОСОБА_2 подала до суду 27.12.2023 року, тобто до того, як було укладено договори про надання правової допомоги від 12.03.2024 року та від 01.04.2024 року, хоча в акті від 01.04.2024 року вказано про надання адвокатом такої послуги як складення позовної заяви. Окрім того, сплата коштів значно пізніше, ніж складено акт, дає підстави для висновку, що такий не може бути належним і допустимим доказом надання правничих послуг.

У статті 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/129 наведено правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №922/2821/18 зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (апеляційної та касаційної скарг), так і відзиву, оскільки з огляду на положення частин третьої-п`ятої статті 141 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судом першої інстанції під час вирішення питання розподілу судових витрат не було враховано, що в порушення п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява не містила попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, тому такі витрати не могли бути вирішені позитивно на користь позивача.

Однак, зважаючи на норму ч.1 ст.367 ЦПК України, згідно з якою, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, враховуючи вимогу відповідача в апеляційній скарзі про присудження позивачу витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., вважає за необхідне таку вимогу задовольнити та, відповідно, змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру витрат на правничу (правову) допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, з 23200 грн. до 5000 грн.

В решті, відповідачем рішення суду не оскаржується.

Водночас, суд апеляційної інстанції вбачає підстави для виходу за межі апеляційної скарги відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України.

Зокрема, згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції в резолютивній частині вказав про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/8 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексу інфляції, щомісячно, починаючи з 27.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

В даній справі предметом позову є вимога позивача про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, тому положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а отже, з абзацу другого резолютивної частини рішення необхідно виключити словосполучення: «з врахуванням індексу інфляції».

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 18 березня 2025 року змінити, виключивши з абзацу другого резолютивної частини рішення словосполучення: «з врахуванням індексу інфляції».

Рішення Буського районного суду Львівської області від 18 березня 2025 року в частині визначення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , змінити, зменшивши його до 5000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 10 жовтня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич