СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 6/759/469/25
ун. № 759/5005/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Бондарчук М.І., боржника, ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу № 759/5005/19, виданого Святошинським районним судом міста Києва 22 березня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_1 , аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиції учасників справи

Позиція заявника

20 жовтня 2025 року через до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла заява ОСОБА_1 , подана 19 жовтня 2025 року, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - Святошинський ВДВС) про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Заява обґрунтована тим, що:

- 22 березня 2019 року Святошинський районний суд міста Києва видав судовий наказ у справі № 759/5005/19, яким визначив стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 13.09.2019 і до досягнення дитиною повноліття;

- зазначений судовий наказ перебуває на примусовому виконанні Святошинського ВДВС (виконавче провадження № 73796225);

- з 23 серпня 2024 року стягувачка не надає заявнику жодної інформації про місце перебування дитини; 17 грудня 2024 року дитини перетнула державний кордон України, проте на консульському обліку не перебуває;

- станом на день подання заяви невідомо, чи перебуває дитини зі стягувачкою;

- аліменти на утримання дитини боржник сплачує добровільно.

У судовому засіданні ОСОБА_1 вимогу, викладену в заяві, підтримав. Акцентував, що з 23 серпня 2024 року будь-які відомості, які підтверджували б перебування дитини з матір`ю відсутні. Також зазначив, що стягувачка умисно не виконує рішення суду про встановлення порядку участі заявника у вихованні сина. Окрім того, вказав, що добровільно сплачує аліменти в значному розмірі, проте чи використовуються ці кошти на утримання дитини йому невідомо.

Позиція стягувачки

Стягувачка проти задоволення заяви заперечила. 03 листопада 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшли заперечення на заяву, подані 02 листопада 2025 року.

Заперечення обґрунтовані тим, що

- судовий наказ є чинним; у позові про звільнення від сплати аліментів боржникові відмовлено;

- підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відсутні, адже судовий наказ не виданий помилково, обов`язок зі сплати аліментів не припинявся, на сьогодні існує значна заборгованість зі сплати аліментів.

У судове засідання стягувачка не з`явилася. У запереченнях просила розглядати заяву без її участі у зв`язку.

Позиція Святошинського ВДВС

Представник Святошинського ВДВС у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Будь-яких заяв чи заперечень щодо заяви Святошинський ВДВС не подав.

ІІ. Процесуальні дії суду

27 жовтня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження за заявою, в якій призначив судове засідання на 03 листопада 2025 року.

29 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Зазначену заяву суд задовольнив, про що 30 жовтня 2025 року постановив відповідну ухвалу.

ІІІ. Обставини, які встановив суд

22 березня 2019 року Святошинський районний суд міста Києва видав судовий наказ у справі № 759/5005/19, яким визначив стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 13.09.2019 і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначений судовий наказ перебуває на примусовому виконанні Святошинського ВДВС (виконавче провадження № 73796225).

26 липня 2021 року Святошинський районний суд міста Києва ухвалив рішення в справі № 759/17341/20, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання та передавання дитини відмовив. Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року та постановою Верховного Суду від 28 квітня 2022 року вказане рішення залишене без змін.

Згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки АТ «Ощадбанк» № 11 від 05.06.2025 ОСОБА_1 сплатив на рахунок Святошинського ВДВС 7 282,60 гривень як аліменти у виконавчому провадженні 73796225 для ОСОБА_3 за березень 2023 року.

Відповідно до довідки, виданої Офісом Генерального прокурора 02.06.2025 за № 21-35/зп, утримана сума аліментів із заробітної плати ОСОБА_1 за квітень 2025 року становить 13 343,48 гривень.

Відповідно до довідки, виданої Офісом Генерального прокурора 02.06.2025 за № 21-35/зп, утримана сума аліментів із заробітної плати ОСОБА_1 за травень 2025 року становить 13 513,50 гривень

Згідно з актом, складеним головним державним виконавцем Святошинського ВДВС Личиком Ю.М. 18.10.2025, станом на 18.10.2025 жодних документів, які підтверджували б перебування ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 державному виконавцю не надано.

В ухвалі від 15 жовтня 2025 року в справі № 759/18906/23 (провадження № 6/759/440/25) Святошинський районний суд міста Києва встановив, що ОСОБА_2 відмовилася повідомити своє місцезнаходження і місцезнаходження дитини.

Згідно з листом Міністерства закордонних справ України № 71/19-091-27807 від 11.03.2025 станом на 10.03.2025 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на консульському обліку в закордонних дипломатичних установах України не перебуває.

ІV. Мотиви суду

За змістом статті 173 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню в порядку, встановленому статтею 432 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 432 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Сутність процедури визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Наслідком визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

У доктрині процесуального права розмежовують дві групи підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню: процесуально-правові та матеріально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого документа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після видачі виконавчого документа у справі судове рішення було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого документа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього документа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Разом з цим законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий документ ще не виконаний.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є вичерпними, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в справі № 824/2/22 від 21 грудня 2023 року.

Стаття 51 Конституції України встановлює обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша-третя статті 181 СК України).

Тлумачення наведеної норми свідчить, що право на одержання аліментів на утримання дитини має той з батьків, з яким проживає дитина. Зміна фактичного проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні статті 432 ЦПК України може бути підставою для визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін.

Сутність указаного принципу розкривається у ст. 12 ЦПК України, за змістом якої учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 129/1033/13-ц від 18.03.2020.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

V. Оцінка і висновки суду

Як на підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 послався на відсутність відомостей про місце перебування дитини. Зокрема, зазначив, що невідомо де дитина, чи жива вона, чи проживає вона разом зі стягувачкою.

Суд зауважує, що в силу приписів СК України право на одержання аліментів маж той з батьків, з ким проживає дитина.

22 березня 2019 року Святошинський районний суд міста Києва видав судовий наказ у справі № 759/5005/19, яким визначив стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 13.09.2019 і до досягнення дитиною повноліття.

Обов`язковою передумовою видачі судового наказу про стягнення аліментів є констатація місця проживання дитини з одержувачем аліментів.

Платник аліментів має право подати заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, за умови зміни фактичного місця проживання дитини. При цьому подальше місце проживання дитини з одержувачем аліментів презюмується. Тобто така заява може бути задоволена за умови подання платником аліментів належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження зміни місця проживання дитини.

З огляду на викладене, ненадання зазначених доказів стягувачкою не свідчить про наявність підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, адже саме на платника аліментів покладається обов`язок довести обставини, що унеможливлюють подальше примусове виконання судового наказу.

Будь-яких доказів, що свідчили би про непроживання малолітнього ОСОБА_3 зі стягувачкою, ОСОБА_1 не надав.

Аргументи заявника про відрахування аліментів з його заробітної плати суд відхиляє, адже саме по собі добровільне виконання аліментних зобов`язань не є підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, в розумінні статті 432 ЦПК України.

Інші обставини, на які посилається боржник (прихильність дитини до батька, невиконання стягувачкою рішення суду про участь батька у вихованні дитини), не входять до предмета доказування за цією заявою, тому оцінку їм суд не надає.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не довів наявність підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у задоволенні цієї заяви суд відмовляє повністю.

Керуючись статтями 173, 258-261, 353-355, 432 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу № 759/5005/19, виданого Святошинським районним судом міста Києва 22 березня 2019 року, відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повна ухвала суду складена 10 листопада 2025 року.

Суддя Ю.В. Кравченко