Справа № 274/6199/24 Провадження № 2/0274/200/25
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
10.11.25 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Руденченко В.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс", представником якого є Дорошенко М.А.,
доОСОБА_1 , представником якого є ОСОБА_2 ,
простягнення заборгованості,
На виконання умов зазначеного договору Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" 16.01.2019 р. перерахувало ОСОБА_1 на рахунок НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 78 500,00 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку НОМЕР_1 за період з 16.01.2019 р. по 14.12.2021 р. (а. с. 14 37).
Твердження ОСОБА_1 у відзиві на те, що до матеріалів справи додана лише квитанція за сплату від 28.09.2021 р., проте вона не містить ідентифікації особи та рахунку, на який було зараховано кредитні кошти, не відповідає дійсності, так як ні серед додатків до позовної заяви, ні фактично у матеріалах справи наведена квитанція відсутня.
Між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (Клієнт) та Товариством (Фактор) укладено договір факторингу № 15/12/21 від 15.12.2021 р. (з додатками), за умовами якого Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта (Ціна продажу) за плату, а Клієнт відступає Факторові права грошової вимоги до боржників (фізичних осіб, які уклали первинні кредитні договори з Клієнтом, права вимоги за якими відступаються за цим договором), строк платежу за якою настав (наявна вимога), та право грошової вимоги, яке виникне у майбутньому (майбутня вимога) щодо погашення заборгованості, яка виникла та виникне на підставі укладених боржниками кредитних договорів. Права вимоги переходять до Фактора з моменту набрання чинності цим договором та підписання акту приймання-передачі прав вимог (Додаток № 3 до договору), після цього Фактор стає кредитором по підношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Перелік особистих даних і розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників із зазначенням суми заборгованості, а також інші дані про боржника у разі їх наявності у Клієнта, наводяться у Реєстрі Боржників (Додаток № 1 до договору). Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін.
Між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" та Товариством підписано акт від 15.12.2021 р. приймання-передачі прав вимог за договором факторингу № 15/12/21 від 15.12.2021 р. (Додаток № 3 до договору) (а. с. 88).
Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно зі статтею 1080 Цивільного кодексу України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
Щодо розміру заборгованості з процентів.
З вказаного розрахунку випливає, що проценти нараховані і після закінчення строку кредитування, який становить 12 місяців (кінцева дата повернення кредиту 16.01.2020 р), розмір цієї частини процентів становить 5 966,01 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 зроблено висновок про те, що, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.
Щодо розміру заборгованості з комісій.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У рішенні від 03.10.1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori "наступний закон скасовує попередній".
Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.
Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01.01.2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01.01.2017 р. остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01.01.2017 р. остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 (втратила чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 08.06.2017 р. № 49), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
10.06.2017 р. набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України "Про захист прав споживачів", визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України "Про споживче кредитування".
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України "Про споживче кредитування" безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 р. № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 .05.2007 р. № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України "Про споживче кредитування" та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків).
Частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Частинами першою, третьою та четвертою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Тобто ОСОБА_1 не має заборгованості з комісії, а сплачена ним комісія, розмір якої, зважаючи на розрахунок заборгованості, складений Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" станом на 14.12.2021 р., становить 6 248,60 грн., підлягає поверненню.
Щодо розміру заборгованості за кредитом.
З розрахунку заборгованості, складеному Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" випливає, що ОСОБА_1 станом на 14.12.2021 р. має заборгованість за кредитом у розмірі 51 982,36 грн.
Доказів, які б спростовували наведену обставини, ОСОБА_1 не подав.
Разом з тим, як вказано вище, сплачена ОСОБА_1 комісія у розмірі 6 248,60 грн., підлягає поверненню.
У відзиві ОСОБА_1 зазначає, що комісія у наведеному розмірі підлягає зарахуванню на інші платежі.
Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
З урахуванням наведеного, Суд вважає, що сплачена ОСОБА_1 комісія у розмірі 6 248,60 грн. підлягає зарахуванню на платежі з погашення процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим розмір заборгованості ОСОБА_1 з процентів станом на 14.12.2021 р. становить 1 605,02 грн. (7 853,62 грн. 6 248,60 грн.)
Посилання ОСОБА_1 у якості заперечень проти позову на те, що сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для Товариства безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, як зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання, є незрозумілими.
Так, в обґрунтування позову Товариство не посилається на договір про відступлення права вимоги, а посилається на договір факторингу № 15/12/21 від 15.12.2021 р.
За умовами наведеного договору, як зазначено вище, у Товариства не створюється безумовний обов`язок сплатити будь-який борг, тому незрозуміло який такий обов`язок має на увазі ОСОБА_1 .
У даній справі жодні договори не оспорються, тому незрозуміло, на який саме оспрюваний договір посилається ОСОБА_1 .
Згідно з частинами першою та другою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Товариство, окрім, зокрема, простроченої заборгованості за кредитом та простроченої заборгованості з процентів за користування кредитом станом на 14.12.2021 р., просить також стягнути на його користь з ОСОБА_1 інфляційні збитки та 3% річних за період з 15.12.2021 р. по 23.02.2022 р., нараховані на прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 51 982,36 грн.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
3% річних від 51 982,36 грн. за період з 15.12.2021 р. по 23.02.2022 р. (70 днів) становить 299,08 грн., а інфляційні збитки 1 839,29 грн.
Щодо розподілу судових витрат.
Товариство сплатило судовий з збір у розмірі 2 422,40 грн. (а. с. 6 9), тому на підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України на його користь з ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат має бути стягнено грошові кошти у розмірі 1 678,20 грн. (судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог).
Суд відмовляє Товариству у стягненні на його користь з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), так ці витрати (грошові кошти у розмірі 6 890,00 грн.) були сплачені фізичній особі підприємцю ОСОБА_3 , що підтверджується платіжною інструкцією № 5773 від 28.12.2023 р., але за змістом статті 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами не будь-які витрати на правничу допомогу, а виключно витрати на правничу допомогу адвоката.
Статус фізичної особи підприємця та статус адвоката є різними, так як діяльність фізичної особи-підприємця є підприємницькою, тоді як адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту (статті 50 Цивільного кодексу України, стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
ОСОБА_1 просить стягнути на його користь з Товариства витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.
Товариство просить зменшити розмір цих витрат, так як вважає, що вони є надто завищеними та не відповідають обсягом виконаної адвокатом роботи.
Визначаючи розмір цих витрат, Суд зазначає, що Горобцем О.С., в порушення частини третьої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, не подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (поданий розрахунок місить не детальний, а загальний опис робіт (зокрема, не містить переліку процесуальних документів, які мали б бути складені адвокатом), та, крім того, він складений не щодо виконаних адвокатом робіт, а робіт, які мали бути виконані адвокатом (а. с. 127)).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).
Адвокатом Горобця О.С. було складено відзив та декілька клопотань про розгляду справи за його відсутності.
За таких обставин, Суд, зважаючи на положення частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, вважає, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 2 000,00 грн.
Тому на підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з Товариства на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування витрат на правничу допомогу має бути стягнено грошові кошти у розмірі 614,43 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).
Таким чином різниця у судових витратах Товариства та ОСОБА_1 становить 1 063,77 грн. (1 678,20 грн. 614,43 грн.), ці кошти підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства.
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс" у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 1 063,77 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут