КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс») звернулося до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованість за кредитним договором № 1128285 від 23.02.2020 у розмірі 35040 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 23.02.2020 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1128285.

Позикодавець свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти у розмірі 12 000 грн. та у строк, визначеними умовами кредитного договору.

Проте, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за договором у загальному розмірі 35 040 грн., яка складається із суми основної заборгованості - 12 000 грн., заборгованості за відсотками - 21 600 грн., заборгованості за комісією - 1 440 грн.

24.01.2022 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» було укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг», а ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» прийняло належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1128285 від 23.02.2020 в розмірі 35 040 грн., яка складається із суми основної заборгованості - 12 000 грн., заборгованості за відсотками - 21 600 грн., заборгованості за комісією - 1 440 грн.

За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.08.2025 залучено до участі у справі правонаступника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс».

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.08.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № 1128285 від 23.02.2020 у розмірі 12 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» 2422 грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що чинним законодавством України кредитодавцю надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, що передбачено Законом України «Про споживче кредитування» та узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19.

Вказує, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку договору, що виражається у продовженні користування кредитними коштами, а також погодили умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.

За таких обставин, вважає, що в кредитному договорі сторонами був обумовлений строк нарахування відсотків - до дня повного погашення заборгованості за кредитом, а оскільки заборгованість не погашена, обґрунтованим є нарахування відсотків за період користування кредитними коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

Вказує, що на підтвердження законності нарахування заборгованості позивачем до позовної заяви було долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором, яка сформована і підписана первісним кредитором.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на відсутність в матеріалах справи детального опису робіт (надання послуг) та не зазначено часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, оскільки у матеріалах справи наявні всі документи, які прямо визначені ч. 3 ст. 137 ЦПК України та які необхідні для підтвердження витрат на правову допомогу.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16.09.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановив суд першої інстанції, 23.02.2020 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1128285 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3 Договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п. 1.2. Договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту проценти за користування кредитом (далі - плата) в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дня остаточного погашення заборгованості, згідно п. 1.4. Договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 12 000 гривень.

Відповідно до п. п. 1.3, 1.4 Договору, кредит надається строком на 30 днів з 23.02.2020, дата повернення кредиту - 24.03.2020.

Відповідно до п. 2.1 Договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на рахунок платіжної картки позичальника, зареєстрованої позичальником для цієї мети в особистому кабінеті

Відповідно до п.п. 2.2.3 Договору, проценти нараховуються за стандартною ставкою, що визначена п.1.5.3. цього Договору, яка с незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, та з інших причин визначена в п. 1.5.2 процентна ставка запропонована Позичальнику протягом пільгового періоду зі знижкою і є меншою за стандартну ставку встановлену п. 1.5.3 Договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної ставки, то після завершення пільгового періоду, з урахуванням пролонгацій, проценти протягом поточного періоду продовжують нараховуватись за стандартною ставкою згідно п.1.5.3. Договору. Стандартна процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань Позичальника зі сплати процентів протягом пільгового періоду, з урахуванням пролонгацій, є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк поточного періоду, це означає, що протягом пільгового періоду Позичальнику була надана знижка/пільга, що дорівнює різниці між стандартною ставкою встановленою п.1.5.3. та процентною ставкою визначеною п.1.5.2 Договору.

При цьому, 09.10.2020 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 03/10, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «Фінансова компанія «Діджи Фінанс», а ТОВ «Фінансова компанія «Діджи Фінанс» прийняло належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників.

24.01.2022 ТОВ «Фінансова компанія «Діджи Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» було укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до якого ТОВ «Діджи Фінанс» передало ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг», а ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» прийняло належні ТОВ «Діджи Фінанс» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників.

Згідно з витягів з Реєстру боржників до Договорів факторингу № 03/10 від 09.10.2020 та № 1/15 від 24.01.2022 сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1128285 від 23.02.2020 складає 35 040 грн., яка складається із суми основної заборгованості - 12 000 грн., заборгованості за відсотками - 21 600 грн., заборгованості за комісією - 1 440 грн.

Також, рішенням єдиного учасника ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» № 1778 від 01.07.2025 змінено найменування з ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» на ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс».

Відповідно до наказу директора ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» Ланового Є.М. № 70-к від 01.07.2025 ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» перейменовано на ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс».

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

Встановивши, що договір про надання кредиту був підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 23.02.2020 правочину, а без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, відтак сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Враховувавши те, що факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1 не спростований, кредитний договір є чинним, в установленому законом порядку недійсним не визнавався, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12 000 грн., з чим погоджується апеляційний суд.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків та комісії за надання кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ні в позовній заяві, ні в доданих документах не надано доказів на обґрунтування вимог щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, а саме: не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості за нарахованими відсотками, а тому не вбачав правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 21 600 грн. немає.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, пунктом 1.3. Договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів з 23.02.2020.

Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 24.03.2020 (п. 1.4. Договору).

Згідно п.п. 1.5.1.- 1.5.2. Договору, комісії за надання кредиту: 1440 грн., яка нараховується за ставкою 12.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 7200 грн., які нараховуються за ставкою 2.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована.

Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п. 2.2.3 цього Договору.

Розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.7. Договору).

Як убачається із графіку розрахунків, що є додатком № 1 до Договору, сторонами погоджено дату платежу - 24.03.2020, кредит - 12000 грн., комісію за надання кредиту - 1440 грн., проценти - 7200 грн.

У пункті 2.2.1. Договору визначено, що позичальник сплачує позикодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1. - 1.5.2, 1.6 Договору відповідно.

Нарахування позикодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату фактичного повернення кредиту (включно) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 Договору (п. 2.2.2. Договору).

Аналіз наведеного вище свідчить про те, що сторони у кредитному договорі погодили умови надання кредиту та нарахування процентів за користування кредитом.

При цьому, з наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції мав обґрунтовану можливість встановити розмір, порядок та умови нарахування відсотків за договором, у відповідності до наданої первісним кредитом відомості про щоденні нарахування та погашення.

Таким чином, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку щодо відсутності в матеріалах справи доказів на обґрунтування вимог щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, що спростовується викладеним вище.

За таких обставин, апеляційний суд вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення відсотків за договором, враховуючи наступне.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».

Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 Постанови.

Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

З наведеного апеляційний суд робить висновок, що кредит був наданий ОСОБА_1 на визначений строк, що становить 30 днів, з можливим подальшим продовженням строку користування кредитом. В той же час, матеріали справи не містять доказів внесення змін до договору щодо строку дії чи укладення додаткової угоди кредитором та позичальником щодо продовження строку дії кредитного договору, а тому строк кредитування за кредитним договором № 1128285 складає 30 днів, як визначено умовами укладеного договору та прямо передбачено у ньому.

За таких обставин, ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» мала право нараховувати проценти за користування кредитом упродовж 30 днів та на загальну суму 7200 грн., що прямо передбачено умовами кредитного договору та додатком до нього.

Наведеного вище суд першої інстанції у повній мірі не врахував, та як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині, а тому вимоги апеляційної скарги в цій частині підлягають задоволенню, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» відсотків за користування кредитом у розмірі 7200 грн.

Щодо посилань ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» на п. 2.2.3. Договору, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, у п. 2.2.3. Договору визначено, що проценти нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п.1.2. цього договору, можуть нараховуватися за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст. 625 ЦК України.

Проте, нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду, а одночасне застосування кредитором положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України та ч. 2 ст. 625 цього Кодексу є неправомірним.

Так, у постанові Верховного Суду від 27.07.2021 в справі № 910/18943/20 вказано, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Разом з цим, необґрунтованою є відмова суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за надання кредиту, оскільки комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення включаються до загальних витрат за споживчим кредитом, що узгоджується із положеннями ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», а тому вимоги позову в цій частині є обґрунтованими та правомірними.

Також, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для вирішення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на відсутність в матеріалах справи обґрунтованого розрахунку суми витрат, понесених на правову допомогу, кількості часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Так, на підтвердження обставин понесення у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду першої інстанції було надано: акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 11.11.2024, складений адвокатом Білецьким Б.М. клієнту - ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» на суму 6000 грн.; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги на загальну суму 6000 грн., здійснених на підставі договору про надання правової допомоги № 43657029 від 07.08.2024 та додаткової угоди до нього; договір про надання правової допомоги № 43657029 від 07.08.2024, укладений між адвокатом Білецьким Б.М. та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ»; додаткову угоду № 1128285 до договору № 43657029 про надання правової допомоги від 07.08.2024; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5618/10 від 17.03.2016, видане адвокату Білецькому Б.М.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність в матеріалах справи обґрунтованого розрахунку суми витрат, понесених на правову допомогу та розрахунку кількості часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), залишивши поза увагою те, що позивачем до позовної заяви було долучено належні та достатні докази в обґрунтування витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги, зокрема долучено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги на загальну суму 6000 грн., здійснених на підставі договору про надання правової допомоги № 43657029 від 07.08.2024, у якому зазначено склад, обсяг та види виконаних робіт, а також час, витрачений на виконання таких робіт, що надавало змогу суду першої інстанції під час ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог вирішити вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний суд приходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3540 грн. 00 коп.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги та, як наслідок, скасування ухваленого судом першої інстанції рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків та комісії, та ухвалення в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення указаних позовних вимог.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення відсотків та комісії, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованості за відсотками у розмірі 7200 грн. та заборгованості за комісією у розмірі 1440 грн. При цьому, оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12000 грн. слід залишити без змін.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення відсотків та комісії, з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (59 %) у розмірі 1429 грн. 22 коп. (2422,40*59%) та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (59 %) у розмірі 2143 грн. 82 коп. (3633,60*59%).

При цьому, як вбачається, позивач за результатами апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, просив вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами, а саме: витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем було подано наступні докази:

- акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 27.08.2025, складений адвокатом Білецьким Б.М. клієнту - ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» на суму 6000 грн.;

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги на загальну суму 6000 грн., здійснених на підставі договору про надання правової допомоги № 43657029 від 07.08.2024 та додаткової угоди до нього;

- договір про надання правової допомоги № 43657029 від 07.08.2024, укладений між адвокатом Білецьким Б.М. та ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ»;

- додаткову угоду № 1128285 до договору № 43657029 про надання правової допомоги від 07.08.2024;

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України, п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, пропорційно розміру задоволених вимог, в розмірі 3540 грн. 00 коп.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та комісії, а також в частині розподілу судових витрат - скасувати.

Ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та комісії - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» 7200 (сім тисяч двісті) грн. 00 (нуль) коп. заборгованості за відсотками та 1440 (одна тисяча чотириста сорок) грн. 00 (нуль) коп. заборгованості за комісією.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1429 (одна тисяча чотириста двадцять дев`ять) грн. 22 (двадцять дві) коп. та витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції у розмірі 3540 (три тисячі п`ятсот сорок) грн. 00 (нуль) коп.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 (нуль) коп. - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2143 (дві тисячі сто сорок три) грн. 82 (вісімдесят дві) коп. та витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 3540 (три тисячі п`ятсот сорок) грн. 00 (нуль) коп.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», , місцезнаходження юридичної особи: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова