КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дорофєєва Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу неукладеним у зв`язку з підробленням підпису,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Дорофєєва Дмитра Володимировича, звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу неукладеним у зв`язку з підробленням підпису, в якому просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованого в реєстрі за № 4-2770, 29.09.2011, між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 неукладеним та скасувати його Державну реєстрацію.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання рішенням по цій справі законної сили.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, позивач зазначає, що предметом позову є квартира та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, якщо позов буде задоволено. Посилається на те, що відчуження спірної квартири призведе до ускладнення захисту прав позивача, тому необхідним видом забезпечення позову, на її думку, буде заборона відчужувати майно. На переконання позивача наявність підстав для забезпечення позову обумовлена тим, що орієнтовно в червні 2024 року невідомі особи почали вимагати у позивача покинути належну її покійному чоловіку квартиру, відповідач як ФОП може здати квартиру в оренду. Крім того, позивач посилається на існування загрози продажу спірної квартири, що ускладнить повернення квартири законному власнику та може завдати перешкод у користуванні майном його законним власником, або витребування його з незаконного володіння.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, адвокат Дорофєєв Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду у справі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вважав помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивач не надав доказів існування реальної загрози відчуження квартири, оскільки сама природа спору - оспорювання дійсності договору купівлі-продажу у зв`язку з підробкою підпису, безпосередньо свідчить про наявність ризику повторного відчуження спірного майна чи передачі його у володіння іншим особам, що може істотно ускладнити виконання рішення суду. Представник апелянта зазначав, що вже були спроби захоплення квартири невстановленими людьми.

Позивач у заяві про забезпечення позову зазначав: що існує реальна загроза продажу квартири; відповідач, який зареєстрований в Україні як фізична особа-підприємець, може здавати квартиру в оренду; невідомі особи почали вимагати виселення позивача.

Представник апелянта вважає, що ці обставини підтверджують ризики порушення права користування майном та можливість утруднення виконання рішення суду, однак суд першої інстанції їх фактично проігнорував.

23 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Смітюх І.І., в якому просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що заявником не надано жодного доказу на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, в разі не задоволення даної заяви про забезпечення позову. Саме лише формальне посилання на те, що відповідач може відчужити квартиру, достеменно не підтверджує ризики, на які посилається заявник, особливо з урахуванням того, що спірний договір купівлі-продажу укладений ще 29 вересня 2011 року.

Що стосується міркувань позивача про те, що відповідач може здати квартиру в оренду, то останнє не матиме наслідком неможливість чи утруднення виконання можливого рішення суду про визнання договору неукладеним, в разі задоволення позову.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, звертаючись з позовом позивачка в його обгрунтування зазначала, що в липні 2024 року їй стало відомо, що між ОСОБА_3 , його попередньою дружиною яка була співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та зазначеною в договорі як покупець - ОСОБА_2 було нібито укладено 29.09.2021 року договір купівлі-продажу зазначеного майна.

Позивачка вважає, що у вказаному договорі підпис ОСОБА_4 , не належить останній.

У зв`язку з цим просила визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 зареєстрованого в реєстрі за № 4-2770, 29.09.2011, між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 неукладеним та скасувати його державну реєстрацію.

У заяві про забезпечення позову позивачка повідомила суд про те, що орієнтовно в червні 2024 року невідомі раніше люди почали вимагати покинути належну покійному чоловіку позивачки квартиру і 10 грудня 2024 року, навіть була неодноразова спроба силового захоплення, було викликано патрульну поліцію через телефон 102.

Вказувала, що ризики щодо відчуження майна, або його захоплення та відповідно, реальне утруднення чи неможливість виконання рішення суду пояснюється тим, що відповідач зареєстрована як ФОП групи 3 з видом діяльності 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Тому на переконання позивачки існує загроза продажу чи надання в оренду спірної квартири третім особам, що ускладнить повернення квартири законному власнику та може завдати перешкоди у користуванні майном його законним власником, або витребування його з незаконного володіння.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, попередження потенційних труднощів у виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обгрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обгрунтуванням його необхідності.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлює, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2022 року (справа № 658/485/21) зауважує, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його значення полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли наслідком невжиття заходів забезпечення позову є неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає інтереси як позивача, так і відповідача.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки позивачкою обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист її порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивачки.

Встановивши, що між сторонами дійсно виник спір щодо правомірності переходу права власності на вищевказане спірне нерухоме майно, врахувавши доводи заяви про забезпечення позову та характер та предмет спору, суд апеляційної інстанції вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може мати негативні наслідки та ускладнити виконання ймовірного судового рішення в разі задоволення позову, а тому вважає за можливе задовольнити заяву ОСОБА_1 та накласти арешт на спірну квартиру.

Вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на те, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, дійшов неправильних висновків, що заявником не наведено обставини, які б свідчили про утруднення або неможливість виконання в майбутньому рішення суду та підстав для забезпечення позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги заслуговують на уваги суду апеляційної інстанції, а заява позивача про забезпечення позову підлягає до задоволення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяв про забезпечення позову, і не дотримався положень ст. 149, 150 ЦПК при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви позивача про забезпечення позову у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Дорофєєва Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву адвоката Дорофєєва Дмитра Володимировича, в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання рішення по цій справі законної сили.

Постанова суду підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Боржник: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст постанови складено «30» жовтня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко