Провадження № 2-з/204/89/25 р.
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2025 року суддя Чечелівського районного суду міста Дніпра Самсонова В.В., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державний реєстр Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Наталія Сергіївна, виконавчий комітет Криворізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,-

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2025 року до Чечелівського районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державний реєстр Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Наталія Сергіївна, виконавчий комітет Криворізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Разом з позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову.

Позовна заява та заява про забезпечення позову передана судді Самсоновій В.В. 03 листопада 2025 року цивільною канцелярією суду.

В заяві про забезпечення позову просить накласти арешт на квартиру номер АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо квартири, окрім дій з виконання ухвали суду про забезпечення позову. В обґрунтування заяви вказано на те, що здійснення незаконних дій вчинено за місцем розташування державного реєстратора, який знаходиться у м. Кривий Ріг тоді як місце розташування квартири є м. Дніпро у результаті у позивача є побоювання, щодо повторних можливих незаконних реєстраційних дій відносно квартири за участю будь яких осіб, а тому за даною заявою виникає необхідність у забезпеченні позову. Ознаки протиправності рішень та дій державного реєстратора, наведені у позовній заяві, є очевидними, оскільки останній прийняв рішення та здійснив реєстраційні дії не маючи для того законних підстав. Таким чином оскільки у позивача є побоювання, що до дати винесення рішення по справі зі сторони невідомих третіх осіб, як тільки буде мати дізнання про існування даного позову будуть здійснено дії направлені на вчинення незаконних дій відносно квартири (переоформлення, перереєстрацію, укладення будь яких договорів тощо), що може призвести до утруднення виконання рішення суду, виникає необхідність просити суд про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборону вчиняти будь які дії відносно Квартири до дати набрання законної сили рішення по справі. Також, при невжитті заходів забезпечення вищезазначеного позову майбутнє рішення суду при задоволенні позовних вимог не буде вважатись ефективним способом захисту права і в розумінні національного законодавства України, і згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка застосовується судами, як джерело права.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Положенням ч. 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

З контекстного аналізу наведених норм слідує, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як вбачається із матеріалів справи, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав.

Звертаючись із вказаною заявою про забезпечення позову, позивач посилається на те, що в неї є побоювання, що зі сторони невідомих третіх осіб, які тільки стане відомо про існування даного позову, будуть здійснені дії направлені на вчинення незаконних реєстраційних дій відносно квартири (переоформлення, перереєстрацію, укладення будь яких договорів тощо), що може призвести до унеможливлення виконання рішення суду.

Натомість, жодних доказів, які б свідчили про те, що існує будь-яка загроза зі сторони невідомих третіх осіб щодо здійснення ними дії направлених на відчуження спірної квартири (переоформлення, перереєстрацію, укладення будь яких договорів тощо), позивачкою суду не надано.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно може зникнути, зменшитись, погіршитись або може бути відчуженим.

Крім того, позивачем не доведено факт того, що невжиття саме таких за обсягом заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в подальшому рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. п. 3-4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст. ст. 12, 76-81, 149, 150, 152, 153, 247, 258-261, 352-354 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити повністю.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею в порядку ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день складення її повного тексту, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.В. Самсонова