Справа № 146/578/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2025 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Мороза І.С.,

за участі секретаря судового засідання Баранецької О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у селищі Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

вимоги позивача: стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні

представник позивача: адвокат Снітко В.А.

представник відповідача: адвокат Семко В.М.

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

7 квітня 2025 року до суду з цією позовною заявою, посилаючись на ст. 368, 372 ЦК України, звернулася ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , який на підставі свiдоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке видане 10.08.2023 ТСЦ 0543, зареєстровано за (власником) ОСОБА_3 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в сумі 119331 грн., припинити право позивача на частку у спільному майні на вказаний автомобіль, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по оплаті витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн, понесені витрати по оплаті судового збору у сумі 1212 грн, а також 800 грн понесених витрат за проведення експертизи.

Даний позов обґрунтовано наступним.

30 липня 2022 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб.

В період перебування у шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя у сторін не склалося та рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2024 року у справі № 146/1304/24 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

За час перебування з відповідачем у шлюбі за спільні кошти, сторони придбали автомобіль марки «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , який на підставі свiдоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке видане 10.08.2023 ТСЦ 0543, зареєстровано за (власником) ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що після припинення шлюбних відносин, автомобіль залишився в користуванні відповідача, який він забрав та не повертає до цього часу.

Враховуючи вказане вище та те, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу сторін за спільні кошти, він підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя, тому з даним позовом позивачка звернулася до суду.

14 травня 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Семка В.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив позов залишити без розгляду.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 28 квітня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 15 травня 2025 року.

14 травня 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Семка В.М. надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 15 травня 2025 року відкладено підготовчий розгляд справи на 12 червня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 12 червня 2025 року відкладено підготовчий розгляд справи на 24 червня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 24 червня 2025 року клопотання представника відповідача адвоката Семка В.М. про призначення судової автотоварознавчої експертизи задоволено, призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Вінницького відділення КНДІСЕ, провадження у справі зупинено.

2 вересня 2025 року на адресу суду від Вінницького відділення КНДІСЕ надійшов висновок експерта № 1546/25-21 від 25 серпня 2025 року за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи по цивільній справі № 146/578/25.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 8 вересня 2025 року провадження у справі поновлено, справу призначено до підготовчого розгляду на 30 вересня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 30 вересня 2025 року відкладено підготовчий розгляд справи на 8 жовтня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 8 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 22 жовтня 2025 року.

Доводи учасників справи.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак її представник адвокат Снітко В.А. в судовому засідання позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовільнити. Проти висновку експерта № 1546/25-21 від 25 серпня 2025 року за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи по цивільній справі №146/578/25 не заперечив. Крім цього просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з витрат на оплату професійної правничої допомоги, витрат по оплаті судового збору, а також понесених витрат за проведення експертизи.

Представник відповідача адвокат Семко В.М. в судовому засідання позовні вимоги визнав частково, а саме в сумі 77737, 52 грн, тобто половину вартості спірного автомобіля відповідно до висновку експерта № 1546/25-21 від 25 серпня 2025 року. Просив суд залишивши спірний транспортний засіб в особистій власності ОСОБА_2 . Щодо судових витрат просив розподілити їх пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність та достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 13 вересня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області було розірвано шлюб, зареєстрований 30 липня 2022 року. Вказаний факт підтверджується копією рішення Томашпільського районного суду від 13 вересня 2024 року у цивільній справі № 146/1304/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Рішення набрало законної сили 15 жовтня 2024 року.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , дата реєстрації 10 серпня 2023 року.

З звіту про оцінку транспортного засобу марки «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 наданого ТОВ «Подільський експертний центр» на замовлення ОСОБА_3 , вбачається, що станом на 28 березня 2025 року ринкова вартість автомобіля марки «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 238662 грн.

Як зазначалося вище ухвалою Томашпільського районного суду від 24 червня 2025 року призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Вінницького відділення КНДІСЕ.

Згідно висновку експерта № 1546/25-21 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи по цивільній справі № 146/578/24 від 25 серпня 2025 року, ринкова вартість автомобіля «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 на дату оцінки, складає 155475,04 грн.

Порушення вимог процесуального закону при проведенні експертизи та складанні висновку в судовому засіданні не встановлено, тому немає підстав для неврахування даного висновку при вирішенні спору, даний висновок є належним та допустимим доказом при визначенні вартості майна.

Надаючи правову оцінку обставинам позову слід зазначити наступне.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що автомобіль «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав від інших співвласників грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості його частки, припиняється з дня її отримання.

Результати аналізу зазначеної правової норми дають підстави для висновку, що у випадку надання співвласником згоди на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, ризик невиплати такої грошової компенсації несе саме співвласник, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі N 210/4854/15-ц (провадження N 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі N 487/6195/16-ц (провадження N 61-46326св18).

Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положенняст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.316,317,319,358та361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

Оскільки спірний автомобіль знаходиться у користування відповідача, з нього підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі 77737, 52 грн. за частку позивача у транспортному засобі.

Відповідно ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, а також факт часткового визнання позову стороною відповідача стосовно грошової компенсації, оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю, враховуючи принцип рівності часток співвласників майна, що перебувало у спільній сумісній власності, ОСОБА_1 належить компенсувати частку вартості автомобіля, що перебував у спільній сумісній власності, яка становить 77737,52 грн та припинити право спільної сумісної власності на автомобiль марки «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , залишивши даний транспортний засіб в особистій власності ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено із матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн, а відповідачем ОСОБА_2 сплачено судові витрати на автотоварознавчу експертизу в розмірі 6785,30 грн, тому враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та те, що позовні вимоги задоволено частково, судові витрати необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимоги.

Водночас, відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На виконання вимог ч.3 ст. 137 ЦПК України представник позивача подав до суду договір про надання правничої допомоги від 25 березня 2025 року укладений між адвокатом Снітком В.А. та ОСОБА_3 , детальний опис наданих послуг і виконаних робіт адвокатом їх вартість при наданні правової допомоги від 1 квітня 2025 року та копію квитанцію про отримання адвокатом коштів від позивача ОСОБА_3 , з яких слідує, що загальна вартість наданих послуг складає 10000 гривень.

На виконання вимог ч.3 ст. 137 ЦПК України представник відповідача подав до суду договір про надання правової допомоги укладений між адвокатом Семком В.М. та ОСОБА_2 детальний опис робіт виконаних адвокатом та акт приймання-передачі наданих послуг договору про надання правничої допомоги від 20 жовтня 2025 року та копію квитанцію про отримання адвокатом коштів від відповідача ОСОБА_2 , з яких слідує, що загальна вартість наданих послуг складає 10000 гривень.

Зі змісту ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Необхідно зауважити, що ч. 6 ст. 137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2023 року у справі № 755/7694/20 (провадження № 61-12174св22) зазначено, що «застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат. З огляду на викладене відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат».

У відповідності до висновку Великою Палатою Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, визначено цілі оцінки витрат на професійну правничу допомогу: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включно з підготовчою до її розгляду, збиранням доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються за договором і на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості; розмір компенсації витрат адвоката встановлюється договором про надання правничої допомоги на підставі доказів; сума компенсації визначається за детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і витрат, необхідних для надання правничої допомоги; заявлені витрати на адвоката мають бути співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціною позову та (або) зазначеним справи для сторони, в тому силі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи, що позов було задоволено частково, зважаючи на складність справи та те що розмір наданої позивачу правової допомоги є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з цим, зважаючи на часткове задоволення позову, враховуючи складність справи та те що розмір наданої позивачу правової допомоги є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову, суд приходить до висновку, що з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 48, 51, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 206, 263, 265, 280, 293, 354 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні -задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобiля марки «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , який на підставі свiдоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке видане 10.08.2023 ТСЦ 0543, зареєстровано за (власником) ОСОБА_3 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у сумі 77737,52 грн.

Припинити право спільної сумісної власності на автомобiль марки «Audi А6», 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , залишивши даний транспортний засіб в особистій власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 605,60 грн., що складаються із сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3392,65 грн. на оплату судової автотоварознавчої експертизи.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката Снітка Віктора Анатолійовича в сумі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката Семка Валерія Миколайовича в сумі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 30 жовтня 2025 року.

Суддя: І. С. Мороз