Провадження № 6/750/218/25
У Х В А Л А

27 жовтня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді Маринченко О.А.,

секретар судового засідання Шилова Ж.О.,

за участю представника боржника Хоменко М.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню в справі № 750/12908/24 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів,

в с т а н о в и в:

22 вересня 2025 року ОСОБА_1 з використанням засобів поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ, виданий Деснянським районним судом м. Чернігова 19 вересня 2024 року в справі 750/12908/24, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути із стягувача безпідставно отримані грошові кошти на підставі судового наказу, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова 19 вересня 2024 року.

Обґрунтовано заяву, зокрема, тим, що 09 травня 2024 року ОСОБА_2 подала до суду в Польщі позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дочку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 12 вересня 2024 року ОСОБА_2 також звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, не повідомила суд про те, що раніше вже звернулася до суду в Польщі із заявою про той самий предмет і з тих самих підстав. Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття. 02 квітня 2025 року польським судом було винесено судове рішення, яким стягнуто з боржника на користь стягувача аліменти на дочку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1300 злотих у місяць. Водночас, польський суд зазначив, що оскільки він першим порушив справу про аліменти між тими самими сторонами на ту саму дитину, то саме він компетентний і далі розглядати справу та видати рішення, а український суд навіть якщо і видав судове рішення по суті справи має скасувати свій судовий наказ, оскільки справу між тими самими сторонами про той самий предмет спору порушив другим. Фактичні обставини справи свідчать про наявність подвійного стягнення аліментів з боржника, а тому заявник звернувся до суду з вказаною заявою.

У судовому засіданні представник боржника підтримала вимоги заяви та просила суд її задовольнити.

Стягувач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду заяви сповіщалася завчасно та належним чином.

Відповідно до частини третьої статті 432 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка стягувача чи боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Заслухавши доводи представника боржника та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

12 вересня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1-3).

Вказана заява була обгрунтована тим, що дочка проживає разом із стягувачем, згоди про добровільне надання коштів між сторонами не досягнуто, у зв`язку з чим вона має право на отримання аліментів на неї.

Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 18).

Рішенням районного суду Варшави від 02 квітня 2025 року в справі № V RC 291/24 стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь неповнолітньої ОСОБА_5 у розмірі 1300 злотих щомісяця, що виплачуються законному представнику неповнолітньої ОСОБА_6 до десятого числа кожного місяця наперед із законними відсотками у разі прострочення будь-якого платежу, починаючи з 01 серпня 2024 року, замість аліментів, встановлених наказом про стягнення, виданим Деснянським районним судом м. Чернігова від 19 вересня 2024 року в справі № 750/12908/24 (а.с. 123-124).

Із вказаного судового рішення також слідує, що ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом 09 травня 2024 року, тобто перед зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із частиною п`ятою статті 183 Сімейного кодексу України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі: на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом пунктів 4, 5 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно із частинами першою, сьомою, восьмою статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Відповідно до статті 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно із статтею 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявні обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Разом з цим законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково за змістом статті 432 ЦПК України не є вичерпними, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж ті, що прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

Сутність процедури визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 лютого 2023 року в справі № 824/85/21, від 24 червня 2020 року в справі № 520/1466/14-ц, від 09 вересня 2021 року в справі № 824/67/20, від 09 червня 2022 року в справі № 2-118/2001.

Отже, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню) відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто, об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто, випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Враховуючи викладене та те, що ОСОБА_7 звернулася до районного суду Варшави з позовом 09 травня 2024 року, тобто перед зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, і рішенням районного суду Варшави від 02 квітня 2025 року в справі № V RC 291/24 стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь неповнолітньої ОСОБА_5 у розмірі 1300 злотих щомісяця, починаючи з 01 серпня 2024 року, замість аліментів, встановлених наказом про стягнення, виданим Деснянським районним судом м. Чернігова від 19 вересня 2024 року в справі № 750/12908/24, а тому на даний час відсутні підстави для стягнення з боржника аліментів за судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2024 року, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання цього судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Щодо вимоги боржника про стягнення із стягувача безпідставно отриманих грошових коштів на підставі судового наказу, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова 19 вересня 2024 року, суд зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 432 ЦПК України про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Згідно із копіями платіжних інструкцій, наданих боржником, ОСОБА_1 перераховував із свого рахунку грошові кошти на рахунок ОСОБА_2 , в призначенні платежу зазначав: аліменти на дочку ОСОБА_8 , справа 750/12908/24 від 19 жовтня 2024 року (а.с. 159-163).

Однак, з матеріалів справи слідує, що судовий наказ стягувач не отримувала, на примусовому виконанні він не перебував, у зв`язку із чим стягнення за ним не здійснювалося, а тому підстав для застосування частини четвертої статті 432 ЦПК України суд не знходить.

Відповідно до статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат.

Так, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Боржнику правничу допомогу надавало Адвокатське об`єднання «Лігал Айк`ю Груп» на підставі договору № 11/09/25 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 11 вересня 2025 року (а.с. 164-167).

Копією платіжної інструкції від 13 вересня 2025 року підтверджується сплата боржником Адвокатському об`єднанню «Лігал Айк`ю Груп» 17250 грн. за надання правової допомоги (а.с. 169).

Згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторонни або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторонни під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи положення законодавства, керуючись одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, враховуючи часткове задоволення заяви, виходячи з критерію розумності та співмірності, суд вважає за необхідне стягнути із стягувача на користь боржника витрати на правничу допомогу в даній справі при розгляді заяви, однак в сумі 3000 грн.

Керуючись статтями 258-261, 353, 354, 355, 432 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню в справі № 750/12908/24 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ, виданий Деснянським районним судом м. Чернігова 19 вересня 2024 року в справі 750/12908/24 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя