КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/14409/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13761/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Катющенко В.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «С.Л.В.», про визнання недійсними договорів купівлі-продажу часток та актів приймання-передачі часток у статутному капіталі товариства, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: визнати недійсним договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 29 травня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у розмірі 1,66 % статутного капіталу, що становить 284 631,52 грн.;

визнати недійсним акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 30 травня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у розмірі 1,66 % статутного капіталу, що становить 284 631,52 грн.;

визнати недійсним договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 04 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у розмірі 0,83 % статутного капіталу, що становить 142 315,76 грн.;

визнати недійсним акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 04 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у розмірі 0,83% статутного капіталу, що становить 142 315,76 грн.;

визнати недійсним договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 12 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у розмірі 0,83 % статутного капіталу, що становить 142 315,76 грн.;

визнати недійсним акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 12 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у розмірі 0,83% статутного капіталу, що становить 142 315,76 грн. (т. 1 а.с. 2-12).

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.06.2020 по справі № 369/7253/16-ц, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2021, стягнуто: з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/7 частину боргу спадкодавця ОСОБА_6 , що становить 1 165 714,12 грн у межах вартості спадкового майна; ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/7 частину боргу спадкодавця ОСОБА_6 , що становить 1 165 714,21 грн у межах вартості спадкового майна; ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/7 частину боргу спадкодавця ОСОБА_6 , що становить 1 165 714,21 грн у межах вартості спадкового майна; ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 1/7 частину боргу спадкодавця ОСОБА_6 , що становить 1 165 714,21 грн у межах вартості спадкового майна.

Також, згідно з вказаним судовим рішенням, визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на майно померлого спадкодавця - ОСОБА_6 , а саме: 182 акції ПАТ «Київське агентство повітряних сполучень «Кий Авіа»;частку в статутному капіталі ТОВ «Кий Авіа-Експрес» розміром 6,4%;частку в статутному капіталу ТОВ «С.Л.В.» розміром 0,83%; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :02:001:5024, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,0577 га, кадастровий номер :02:001:5025, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,1437 га, кадастровий номер :01:010:0063, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,0942 га, кадастровий номер :01:010:0080, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташовується за адресою: Києво-Святошинський район, село Забір`я.

Отже, відповідно до зазначеного судового рішення ОСОБА_2 є кредитором (стягувачем), а відповідачі - боржниками.

На виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.06.2020 по справі № 369/7253/16-ц за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були зареєстровані частки у Статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» та зазначені особи стали його учасниками, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.08.2021 № 53.

Відповідно до витягу, право власності на частки у Статутному капіталі вказаних осіб та внесення змін до реєстру зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Стрельченко О.В.

В подальшому, зазначеними особами їх частки в статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» були відчужені на користь третьої особи - ОСОБА_1 , що підтверджується зокрема: актом приймання передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 30.05.2021, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували належні їм частки в статутному капіталі на користь ОСОБА_1 ; Актом приймання передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 04.06.2021, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала належну їй частку в статутному капіталі на користь ОСОБА_1 та Актом приймання передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 12.06.2021, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала належну їй частку в статутному капіталі на користь ОСОБА_1 .

На даний час ОСОБА_1 є учасником ТОВ «С.Л.В.» з часткою, розмір якої становить 569 263,04 грн статутного капіталу Товариства, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30.06.2021 № 62.

Акти приймання-передачі часток в статутному капіталі були засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Стрельченко О.В., подальші реєстраційні дії щодо зміни складу учасників також здійсненні зазначеним нотаріусом.

Отже, відчуження своїх часток ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відбулось шляхом укладення договорів дарування.

Відповідачі були обізнані з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення з них частини боргу померлого спадкодавця на користь ОСОБА_2 , однак не зважаючи на це рішення відчужили належні їм на праві власності частки в статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» на користь третьої особи.

На переконання позивача фіктивність вчиненого сторонами правочину підтверджується наданими суду доказами.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знали про рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, оскільки ці особи брали участь у судовому засіданні, у суді як першої, так і апеляційної інстанції, через свого представника.

Крім того, цими ж особами була підписана апеляційна скарга, а в подальшому ними були вчинені дії спрямовані на реєстрацію їх права власності на частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.».

Реєстрація права власності відбулась на підставі зазначеного судового рішення з відміткою про набрання ним законної сили.

Отже, вступна та описова частина рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області та постанови Київського апеляційного суду, в яких зазначено, що інтереси відповідачів представляє їх адвокат, підтверджують обізнаність відповідачів про наявність боргових зобов`язань.

Особа, на користь якої були відчужені частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» - ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.10.1986, виданого Брежнівським відділом ЗАГС м. Москви, актовий запис № 4953.

ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є рідними братами та сестрами ОСОБА_3 , що не підлягає доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки встановлено у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Відчуження належних на праві власності часток, шляхом укладення договору дарування, відбулось безпосередньо після набранням законної сили рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, залишеного в силу постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2021.

Рішення Київського апеляційного суду набрало законної сили 18.05.2021, після того справа з Київського апеляційного суду була направлена до суду першої інстанції - Києво-Святошинського районного суду Київської області, в якому відповідачами і була отримана належним чином засвідчена копія цього рішення.

Через декілька днів після отримання судового рішення і відбулось укладення договорів дарування часток в статутному капіталі між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1

04.062021 та 12.06.2021 такі ж самі договори на користь ОСОБА_1 були укладені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

При цьому, ОСОБА_1 не є близьким родичем ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , отже дії щодо відчуження ними своїх часток ОСОБА_1 шляхом дарування, без будь-якої економічної вигоди для цих осіб, містять ознаки фіктивності.

Фіктивність укладених правочинів також підтверджується одночасністю (протягом 2 тижнів) укладених правочинів (договорів дарування та актів приймання-передачі часток).

Всі особи є боржниками, борг яких виник з однієї підстави - рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, рішення про відчуження своїх часток всі боржники прийняли майже одночасно і протягом 2 тижнів безоплатно, шляхом укладення договору дарування, відчужили належні їм частки в статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.», тим самим позбавили можливості стягувача - ОСОБА_2 , в межах виконавчого провадження, звернути стягнення на це майно.

Такі дії боржників вчинені ними без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на частки в статутному капіталі Товариства до близького родича одного з Боржників та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договорів дарування часток в статутному капіталі товариства воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами.

Зокрема, боржники - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відчужили майно після набрання законної сили рішення суду першої інстанції про стягнення з них заборгованості, майно відчужено на підставі безвідплатних договорів близькому родичу одного з боржників - матері, після відчуження спірного майна вартості іншого майна боржників буде недостатньо для погашення вимог перед кредитором.

Отже, позивач вважала, що надані суду докази дають підстави для висновку про фраудаторність укладених між сторонами правочинів.

Враховуючи викладене, Позивач вважає, що договори дарування та акти приймання-передачі часток в статутному капіталі є фіктивними, що не направлені на реальне настання наслідків - перехід права власності, а укладені з метою ухилення від виконання зобов`язання перед позивачем, що підтверджується викладеними вище доводами, як стверджує сторона позивача, а відтак ці правочини підлягають визнанню недійсними у судовому порядку (т. 1 а.с. 2-12).

29 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_1 , у якому відповідач посилається на те, що зазначений спір віднесений до юрисдикції господарських судів, тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, провадження у даній справі підлягає закриттю.

Крім того, відповідач зазначає, що кредитор не направляв спадкоємцям вимогу про сплату боргу у межах вартості успадкованого майна шляхом одноразового платежу. Також позивачем перелічується тільки успадковане майно без зазначення його вартості, внаслідок чого не можливо визначити конкретний розмір вимоги кредитора - позивача. Отже, кредитор не вчинив жодної дії, передбаченої ЦК України, для задоволення своїх вимог у законний спосіб. Отже, укладення договорів дарування часток в статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» не порушує законних прав та інтересів кредитора - позивача у справі. На даний час не визначені межі відповідальності спадкоємців, оскільки не визначена вартість успадкованого майна. Тому за переконанням ОСОБА_1 оскаржувані договори дарування укладені у відповідності до норм цивільного законодавства та відповідають дійсним намірам сторін (т. 1 а.с. 155-156).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., ТОВ «С.Л.В.», про визнання недійсними договорів купівлі-продажу часток та актів приймання-передачі часток у статутному капіталі товариства - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 29 травня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у розмірі 1,66% статутного капіталу, що становить 284 631,52 грн.

Визнано недійсним акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 30 травня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у розмірі 1,66% статутного капіталу, що становить 284 631,52 грн.

Визнано недійсним договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 04 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у розмірі 0,83% статутного капіталу, що становить 142 315,76 грн.

Визнано недійсним акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 04 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у розмірі 0,83% статутного капіталу, що становить 142 315,76 грн.

Визнано недійсним договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 12 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у розмірі 0,83% статутного капіталу, що становить 142 315,76 грн.

Визнано недійсним акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 12 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у розмірі 0,83% статутного капіталу, що становить 142 315,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 089,60 грн з кожного (т. 4 а.с. 132-137).

Не погодившись з рішенням районного суду, 30 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Потапова С.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 4 а.с. 144-146).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.06.2020 року по справі № 369/7253/16-ц, яке залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2021 року, визнано за спадкоємцями право власності в порядку спадкування на майно, а саме: 182 акції ПАТ «Київське агентство повітряних сполучень «Кий Авіа»; частку в статутному капіталі ТОВ «Кий Авіа-Експрес» розміром 6,4 %; частку в статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» розміром 0,83 %, що становить 142 315,76 грн; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :02:001:5024, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/7 частину земельних ділянок площею 0,0577 га, 0,1437 га та 0,0942 га за кадастровими номерами :02:001:5025, :01:010:0063 та :01:010:0080, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться у с. Забір`я, Києво-Святошинського району Київської області.

Проте, це не все майно, щодо якого вирішувався спір щодо визнання права власності в порядку спадкування.

Постановою Верховного Суду від 27.09.2023 року у вказаній справі судове рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 щодо спадкування транспортних засобів, а також будинку, включаючи літній будинок та приміщення басейну, у вигляді сукупності конструктивних елементів та будівельних матеріалів, за адресою АДРЕСА_1 скасоване та справу в цій частині направлене на новий розгляд до суду першої інстанції.

Тобто, на час укладання оспорюваних правочинів та на даний час для задоволення вимог позивача щодо стягнення суми боргу спадкодавця в наявності є інше майно, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Для визнання фраудаторного правочину недійсним останній повинен містити низку характерних ознак.

Зокрема, у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 Верховний Суд вказав перелік ознак фраудаторного правочину: Боржник відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості. Майно відчужене на підставі безвідплатного договору. Майно відчужене на користь близького родича. Після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно.

Укладаючи оспорювані правочини боржники - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не перестали бути платоспроможними, як вже зазначалось вище у них в наявності є інше успадковане майно, тому не можна зробити висновок щодо укладання цих правочинів на шкоду кредитору - позивачу.

Отже, при вирішенні справи суд першої інстанції не дослідив та не встановив обставин, які свідчили б про неплатоспроможність боржників внаслідок укладання оспорюваних правочинів. Наявність боргу на час укладання правочину не може призводити до автоматичного визнання його недійсним через фраудаторність (т. 4 а.с. 144-146).

22 вересня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому остання просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (т. 4 а.с. 188-196).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Бойкініч Р.С. заперечував проти задоволення скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази.

Так, про розгляд справи апеляційним судом 23 жовтня 2025 року представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Потапова С.М. була сповіщена 17 вересня 2025 року, тобто завчасно, повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Відповідач ОСОБА_5 про розгляд справи апеляційним судом 23 жовтня 2025 року була сповіщена 23 вересня 2025 року, тобто завчасно, поштовим повідомленням про що є відмітка працівників пошти про вручення особисто адресату поштового відправлення суду. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. була сповіщена 22 вересня 2025 року особистим повідомленням. Повідомлення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та третьої особи ТОВ «С.Л.В.», кожного окремо, повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адрес місця проживання, перебування (знаходження) від вказаних осіб до суду не надходили. Факт належного повідомлення позивача ОСОБА_2 підтвердив в суді її представник - адвокат Бойкініч Р.С. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 171-174, 200-211, 217).

21 жовтня 2025 року від представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Потапової С.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на зайнятість в інших справах, проте будь-яких доказів наявності поважних причин неявки до вказаного клопотання до суду апеляційної інстанції заявником не надано і судом таких не встановлено (а.с. 212-215).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.06.2020 у справі № 369/7253/16-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2021, стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 по 1/7 частині боргу спадкодавця ОСОБА_6 , що становить 1 165 714, 21 грн, з кожного, у межах вартості спадкового майна та визнано за кожним з них право власності на майно померлого спадкодавця - ОСОБА_6 , а саме: 182 акції ПАТ «Київське агентство повітряних сполучень «Кий Авіа»; частку в статутному капіталі ТОВ «Кий Авіа-Експрес» розміром 6,4%; частку в статутному капіталу ТОВ «С.Л.В.» розміром 0,83%; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :02:001:5024, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,0577 га, кадастровий номер :02:001:5025, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,1437 га, кадастровий номер :01:010:0063, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/7 частину земельної ділянки площею 0,0942 га, кадастровий номер :01:010:0080, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 16-42).

Постановою Верховного Суду від 27.09.2023 у справі № 369/7253/16-ц рішення суду першої та апеляційної інстанції, в частині стягнення з відповідачів грошових коштів на користь позивача, залишено без змін (т. 2 а.с. 10-21).

Після прийняття Київським апеляційнім судом постанови від 18.05.2021 у справі № 369/7253/16-ц, відповідачами - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зареєстровані частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» та відповідачі стали учасникам цього Товариства.

Право власності відповідачів на частки у статутному капіталі та внесення змін до реєстру зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Стрельченко О.В. (т. 1 а.с. 43-48).

В подальшому, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 їх частки в ТОВ «С.Л.В.» були відчужені на користь ОСОБА_1 , що підтверджується наступними доказами: Акт приймання передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 30.05.2021, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували належні їм частки в статутному капіталі на користь ОСОБА_1 ; Акт приймання передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 04.06.2021, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала належну їй частку в статутному капіталі на користь ОСОБА_1 ; Акт приймання передачі частки у статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» від 12.06.2021, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала належну їй частку в статутному капіталі на користь ОСОБА_1 ;

Акти приймання - передачі часток в статутному капіталі були засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Стрельченко О.В., подальші реєстраційні дії щодо зміни складу учасників також здійсненні цим нотаріусом (т. 1 а.с. 49-60 т. 3 а.с. 23-29, 47-187).

Станом на час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 є учасником ТОВ «С.Л.В.» з часткою, розмір якої становить 569 263,04 грн статутного капіталу Товариства, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30.06.2021 № 62 (т. 1 а.с. 52-60).

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.

При цьому, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03.07.2019, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилалась на те, що при укладенні спірних договорів дарування часток в статутному капіталі товариства воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, а відтак, вважала вказані договори є фраудаторними.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, правильно виходив з того, що відповідачі були обізнані з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення з них грошових коштів (боргу спадкодавця) на користь ОСОБА_2 , однак не зважаючи на це рішення відчужили належні їм на праві власності частки в статутному капіталі ТОВ «С.Л.В.» на користь ОСОБА_1 . Разом з тим, ОСОБА_1 є матір`ю відповідача - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.10.1986, виданого Брежнівським відділом ЗАГС м. Москви, актовий запис № 4953.ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є рідними братами та сестрами ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не є близьким родичем ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , отже дії щодо відчуження ними своїх часток ОСОБА_1 шляхом дарування, без будь-якої економічної вигоди для цих осіб, містять ознаки фіктивності (т. 1 а.с. 61, 128).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії відповідачів, щодо відчуження ними своїх часток шляхом укладення договору дарування, вчинені ними без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими правочинами, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на частки в статутному капіталі Товариства до близького родича одного з відповідачів та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.

Відповідачі відчужили майно після набрання законної сили рішення суду першої інстанції про стягнення з них заборгованості, майно відчужено на підставі безвідплатних договорів близькому родичу одного з відповідачів - матері ОСОБА_3 , після відчуження спірного майна вартості іншого майна відповідачів буде недостатньо для погашення вимог перед кредитором.

В апеляційній скарзі апелянт посилалась на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що постановою Верховного суду від 27.09.2023 року у вказаній справі судове рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 щодо спадкування транспортних засобів, а також будинку, включаючи літній будинок та приміщення басейну, у вигляді сукупності конструктивних елементів та будівельних матеріалів, за адресою АДРЕСА_1 скасоване та справу в цій частині направлене на новий розгляд до суду першої інстанції, тобто, на час укладання оспорюваних правочинів та на даний час для задоволення вимог позивача щодо стягнення суми боргу спадкодавця в наявності є інше майно, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Однак, колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, оскільки справа № 369/7253/16-ц перебуває на розгляді у Києво-Святошинському районному суді Київської області, будь-яких судових рішень судом не ухвалено.

Інші відповідачі - ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржували, а у справі відсутні докази наявності у останніх іншого спадкового майна, на яке можливо звернути стягнення на виконання набравшого законної сили рішення суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 жовтня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов