Справа № 459/2702/24 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/2305/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Заяць Я.І., без участі сторін,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 Оліщука Василя Петровича на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 30 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування витрат на проведення експертизи та правову допомогу,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування витрат на проведення експертизи та правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що на розгляді Червоноградського міського суду Львівської області знаходилася справа №459/3984/23 про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Предметом розгляду даної справи, сталим обставини, щодо складення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №653577, який був скерований до суду.

З метою доведення своєї невинуватості ним було замовлено у Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз проведення судової автотехнічної експертизи по дослідженню обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди та сплачено за відповідні послуги 4543,70 грн. Наданий висновок було долучено до матеріалів справи та судом при розгляді надано правову оцінку. 21 лютого 2024 року постановою Червоноградського міського суду Львівської області провадження у цій справі закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На вищевказану постанову було подано апеляційну скаргу потерпілим ОСОБА_2 , яку постановою Львівського апеляційного суду від 22 березня 2024 року залишено без задоволення, а постанову від 21 лютого 2024 року, якою закрито провадження у справі без змін. У зв`язку із розглядом вказаної справи, він поніс витрати на професійну правову допомогу у розмірі 6000 гривень.

Просив стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області на його користь судові витрати на проведення автотехнічної експертизи у розмірі 4543,70 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн, під час розгляду адміністративної справи №459/3984/23 та судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 30 травня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування витрат на проведення експертизи та правову допомогу відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що висновку судової автотехнічної експертизи № 5097-Е від 15 лютого 2024 року було надано правову оцінку як судом першої, так і апеляційної інстанції та в подальшому було враховано та покладено в основу рішень щодо закриття провадження про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Вважає, що сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані зрозглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ.

Наголошує, що в рішенні суду першої інстанції наявні посилання лише на положення цивільного законодавства про відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Проте, на думку скаржника вище зазначені положення законодавства чітко відносять витрати на проведення експертизи до судових витрат, а не заподіяноїшкоди внаслідок протиправних дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Окрім цього, не погоджується з тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні покликався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22. Вважає, що вказаний висновок Верховного Суду, на який покликався суд першої інстанції як обгрунтування для відмови у стягнення витрат на проведення експертизи та на надання професійної правничої допомоги не стосуються таких, а натомість стосується лише моральної шкоди.

Вважає, що витрати на проведення експертизи підлягають стягненню у загальному порядку, так як такі були понесені при розгляді справи та не можуть бути віднесені до заподіяної шкоди.

Разом з тим, вважає, що суд першої інстанції судові витрати у формі професійної правничої допомоги помилково відніс до витрат, пов`язаних з відшкодуванням шкоди заподіяної органами державної влади, що суперечить як положенням цивільного законодавства, так і наявній судовій практиці.

Просить рішення Шептицького міського суду Львівської області від 30 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

15 липня 2025 року на адресу суду від представника Головного управління Національної поліції у Львівській області надійшов відзив на апеляційну скаргу. Не погоджується із викладеними в апеляційній скарзі доводами та вважає її такою, що не враховує всіх обставин справи і не базується на нормах чинного законодавства. Наголошує, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шептицького міського суду м. Львова від 30.05.2025 року без змін.

16 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Аналіз наведеної норми свідчить, що прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Вказана норма не передбачає обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони.

Необхідність здійснення відеоконференції, на думку суду, визначається з врахуванням обставин справи, її складності та потреби у наданні пояснень учасників процесу.

За змістом п. 1 ч.6 ст.19 ЦПК малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такого клопотання.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 та ч. 1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення 31 жовтня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 653577 від 22 листопада 2023 року, ОСОБА_1 ставилось в провину те, що він 22 листопада 2023 року о 12 год 15 хв, у м.Червоноград, по пр.Шевченка, 18, керуючи транспортним засобом «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , відчинивши двері не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкоди іншим учасникам руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, тобто порушив вимоги п.15.13 Правил дорожнього руху України.

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 21 лютого 2024 року справу за вказаним протоколом було закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення в діях позивача. Як зазначено у постанові, при винесенні рішення, суд взяв до уваги обставини зіткнення транспортних засобів в конкретній дорожній ситуації, пояснення учасників, виявлені механічні пошкодження автомобілів, зафіксовані на схемі місця ДТП та прийшов до висновку про відсутність порушень Правил дорожнього руху діями ОСОБА_1 .

За заявою ОСОБА_1 експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України проведено судову автотехнічну експертизу по дослідженню обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди. За результатами експертизи винесено висновок, з якого вбачається, що водій автомобля «Toyota Land Cruiser 100» ОСОБА_2 не дотримався безпечного бокового інтервалу при об`їзді припаркованого автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», д.н.з. НОМЕР_1 , з привідкритими задніми лівими дверима, поблизу яких знаходився ОСОБА_1 . При заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія ОСОБА_2 вимогам п.п.1.10 ( в частині значення термінів «безпечний інтервал», «перешкода для руху»); 12.3; 13.1;13.3 ПДР України. За послуги експерта щодо проведення даної експертизи позивачем було сплачено 4543,70 грн, згідно копії квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №34.

В подальшому, ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, яку постановою Львівського апеляційного суду від 22 березня 2024 року залишено без задоволення, а вищезазначену постанову Червоноградського міського суду Львівської області без змін.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення представництво інтересів ОСОБА_1 здійснював адвокат Оліщук В. П., за послуги якого позивач сплатив 6000 грн, що підтверджується копією договору про надання юридичних послуг від 01 грудня 2023 року, додатком №1 до зазначеного договору, калькуляцією оплати послуг з надання правової допомоги адвокатом Оліщуком В. П. гр. ОСОБА_1 , актом виконаних робіт щодо надання професійної правової допомоги від 21 лютого 2024 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем ставляться вимоги про стягнення процесуальних витрат, які понесені при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Зазначені витрати не є збитками, що можуть бути стягнуті в іншому судовому провадженні, шляхом подання цивільного позову. Такі витрати розподіляються виключно за правилами відповідного судочинства, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14.04.2020 справа №925/1196/18 у подібних правовідносинах.

З такими висновками колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Виходячи із змісту позовної заяви, позивач ототожнює розмір майнової шкоди із судовими витратами, зокрема витратами на професійну правничу допомогу та витратами на проведення автотехнічної експертизи, пов`язаними із розглядом адміністративної справи № 459/3984/23.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено статтею 16 ЦК України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, що складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимоги про захист порушеного права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, у позовній заяві повинна чітко зазначити, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення права. У своєму розгляді суд має перевірити доводи, на яких ґрунтовуються позовні вимоги, у тому числі, матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права, з`ясувати, чи воно буде відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої позовні вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову (пункт 5 частини 3 зазначеної норми).

Так, як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області на його користь судові витрати на проведення автотехнічної експертизи у розмірі 4543,70 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн, під час розгляду адміністративної справи №459/3984/23.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

На підтвердження факту понесення витрат позивачем надано до суду копію договору про надання юридичних послуг від 01 грудня 2023 року, додаток №1 до зазначеного договору, калькуляцію оплати послуг з надання правової допомоги адвокатом Оліщуком В. П. гр. ОСОБА_1 , акт виконаних робіт щодо надання професійної правової допомоги від 21 лютого 2024 року та копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №34 за проведення автотехнічної експертизи.

Разом із тим, з даних доказів вбачається, що дані витрати понесені ОСОБА_1 в справі про адміністративне правопорушення в зв`язку з реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи в суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).

Отже, законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги за позовною вимогою в іншому провадженні.

Процесуальні витрати, понесені ОСОБА_1 під час розгляду справи №459/3984/23 у Червоноградському міському суді Львівської області, не є шкодою, яка може бути відшкодована в порядку ст. 11 ЦК України, оскільки не є об`єктивним наслідком неправомірної поведінки відповідача.

Таким чином, зазначені позивачем витрати на проведення автотехнічної експертизи та витрати на професійну правничу допомогу в справі про адміністративне правопорушення № 459/3984/23 не є шкодою чи збитками в розумінні вимог ст. 22, 1166, 1173 - 1175 ЦК України, не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як матеріальні збитки чи шкода, оскільки є судовими витратами, що пов`язані з розглядом в суді справи про адміністративне правопорушення, випливають із процесуальних, а не матеріально-правових відносин.

Нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не врегульовано поняття судових витрат, в тому числі й витрат на правову допомогу адвоката у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, ці витрати позивача не віднесені законом до категорії судових витрат, відтак відсутні підстави визнавати їх судовими витратами в іншій судовій справі.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що підстав для задоволення позовних вимог про стягнення витрат на проведення експертного дослідження та витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в межах справи про адміністративне правопорушення № 459/3984/23, не вбачається, оскільки такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності і не мають ознак шкоди, а їх наявність та розмір не перебуває у безпосередньому причинному зв`язку з поведінкою працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, в яких відсутні ознаки протиправності та/або свавільності.

Суд першої інстанції у цій справі правильно на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України враховував саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладену у постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування рішення в оскарженій частині, а є власним суб`єктивним тлумаченням позивачем норм права та обставин справи.

Ці доводи є такими, що фактично дублюють доводи його позову у цій справі, яким суд першої інстанції же надав належну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шептицького міського суду Львівської області від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.