справа № 753/9100/24 головуючий у суді І інстанції Маркєлова В.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Маркєлової В.М., у м. Києві, повний текст рішення складено 01 серпня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом в якому просив суд визнати недійсним Договір позики від 20 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. і був зареєстрований в реєстрі за № 60.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є братами, мають спільну матір ОСОБА_4 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 . У січні 2022 року позивач, відповідач та їхня матір здійснили перерозподіл майна, що підлягало б спадкуванню у разі смерті ОСОБА_4 . Перерозподіл спадщини був оформлений наступними правочинами, а саме:

- Договір купівлі-продажу 3/8 частки квартири від 22 січня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., зареєстрований в реєстрі за № 62;

- Договір позики коштів від 22 січня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., зареєстрований в реєстрі за № 60.

Згідно договору купівлі-продажу відповідач відчужив частин квартири позивачу, в якій проживає їхня матір - ОСОБА_4 . Так, договором купівлі-продажу передбачено, що Продавець ( ОСОБА_3 ) передає у власність (продає), а Покупець ( ОСОБА_1 ) приймає (купує) в Продавця 3/8 (три восьмих) частки квартири номер АДРЕСА_2 , і сплачує її вартість за ціною та в порядку, передбачених Договором (п. 1.1.). Згідно із зазначеним Договором купівлі-продажу Покупець вказаної квартири - ОСОБА_1 повністю розрахувався з ОСОБА_3 за придбану квартиру (п. 2.1. Договору). В свою чергу, Договором позики передбачено, що нібито Позикодавець (Відповідач) до підписання цього Договору передав у власність Позичальника (Позивача), а Позичальник прийняв від нього грошові кошти в розмірі 139 178,62 грн., які на момент укладення Договору виходячи з курсу Національного Банку України на початок дня укладення Договору (1 USD = 28,4038 грн) є еквівалентом 4 900,00 доларів США. Однак, фактично ОСОБА_1 не отримував жодних грошових коштів у ОСОБА_3 , а реальною метою укладення цього договору позики було забезпечення гарантії для ОСОБА_3 в тому, що він отримає певне майнове благо за визначених ними обставин. Крім того, вказує, що згідно з договором позики строк встановлений для повернення коштів - до 20 січня 2023 року, але відповідач більше року не вживав жодних заходів задля повернення грошових коштів (які нібито надавалися згідно договору позики). Тобто, довготривале невживання заходів є не природним явищем у випадку, коли між особами наявні реальні позикові відносини. Відтак, тривале невживання дій щодо повернення позики також вказує на удаваний характер договору позики, а тим паче на удаваність цього договору вказує укладення цього договору в один і той же день із договором купівлі продажу частини квартири, що укладений між одними й тими ж сторонами.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним Договір позики від 20 січня 2022 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. і був зареєстрований в реєстрі за № 60.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що судом першої інстанції не враховано відсутність доказів передання грошей в позику. У позовній заяві стверджувалося, що ОСОБА_1 не отримував гроші у позику від ОСОБА_3 . Позивач не складав жодних розписок про отримання від відповідача грошових коштів у позику. В процесі розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували факт передання позивачу грошових коштів, обумовлених оспорюваних Договором позики. Судом першої інстанції залишено поза увагою факт підміни відносин з розподілу спадкового майна відносинами позики. Так, у позовній заяві позивач зазначав про невідповідність волевиявлення учасників правочину внутрішній волі його учасників (порушення ч. 3 ст. 203 ЦК України), що проявляється у наявності волевиявлення до розподілу майна, яке може підлягати спадкуванню, а не на дійсні позикові відносини. Тобто, в даному випадку договір позики, який підмінює договір щодо розподілу спадкового майна, підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить нормам цивільного права та має на меті ухилення від належного поділу майна. Реальні наміри сторін не відповідають умовам, що формально відображені у відповідних правочинах. Вказані обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, внаслідок чого суд дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, та безпідставно не застосовано норми ч. 1 ст. 215, ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, зазначає, що, суд першої інстанції обґрунтовано послався у рішенні на правові висновки Верховного Суду України (постанови від 18.09.2013 № 6-63цс13 та від 24.02.2016 №6- 50цс16), які підтверджують: письмова форма договору позики є доказом не лише факту його укладення, а й факту передачі коштів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а Договір позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд дійшов висновку, що Позивач (Позичальник) під час укладання Договору позики від 20 січня 2022 року усвідомлював і розумів умови договору позики та прийняв їх, договір позики погоджений відповідно до ст. 1046 - 1052 ЦК України. У зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні у зв`язку з його недоведеністю.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики, як письмовий правочин, вважається таким, що вчинений у письмові формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 2 статті 207 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка при тому не є обов`язковим елементом для укладення договору позики.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Тому досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до частини 2 статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України).

Системне тлумачення частини 2 статті 207, частини 4 статті 639, частини 2 статті 640 та частини 2 статті 1046 ЦК України свідчить про те, що договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики є підписаним його сторонами та засвідчує факт передання грошових коштів (речей), для чого від учасників правочину не вимагається додаткова видача розписки на підтвердження узгоджених умов договору про передачу коштів.

З матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2022 року між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) укладено Договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. і був зареєстрований в реєстрі за № 60.

Відповідно до п. 1 цього Договору, Позикодавець ОСОБА_3 до підписання цього Договору передав Позичальнику ОСОБА_1 у власність грошові кошти в розмірі 139 178,62 грн, які на момент укладання Договору, виходячи з офіційного курсу Національного Банку України (далі-НБУ) на початок дня укладання Договору є еквівалентом 4 900,00 (чотирьом тисячам дев`ятистам) доларам,00 центам США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів Позивач (Позичальник) зобов`язувався повернути Відповідачу (Позикодавець) за курсом, еквівалентним на день повернення, виходячи з офіційного курсу долара США Національного Банку України на початок дня розрахунку, з кінцевим строком повернення до 20 січня 2023 року.

Відповідно до п. 9 цього Договору, передача Позикодавцем грошей за п. 1 Договору Позичальнику відбулась в повному обсязі до підписання Договору (а.с. 10, зворот).

Отже, умовами договору позики, який оспорюється позичальником, процедура підтвердження факту передачі коштів від позикодавця позичальнику визначена у пункті 9.

Виходячи з презумпції правочину (стаття 204 ЦК України) та змісту статей 202, 203 ЦК України правочин вчиняється за волевиявленням сторін з погодження усіх суттєвих умов у формі, встановленій законом.

Зокрема, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а у разі відсутності цієї істотної умови такий договір не може вважатися укладеним, внаслідок чого факт його укладання чи неукладання не підлягає доведенню в судовому порядку за допомогою допиту свідків чи іншим шляхом.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19).

Заявляючи вимогу про визнання договору позики недійсним з підстав відсутності факту передачі грошей відповідачем, позивач не звернув уваги, що

якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Неукладений договір не може бути визнаний недійсним (постанова Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22).

Аналогічні правові висновки викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 554/11260/21.

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 522/12996/17 Верховний Суд наголосив, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц).

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20, провадження № 61-17178сво23.

Отже, вимоги позивача про визнання договору недійсним з підстав відсутності факту передання коштів є безпідставними та задоволенню не підлягають.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним

чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Посилаючись в апеляційній скарзі на не відповідність волевиявлення учасників правочину внутрішній волі, що проявлялося в наявності волі на розподіл майна, позивач не зверну уваги що у відповідності до вимог ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Разом з тим, позивач в своїй позовній заяві не заявляв вимог про визнання оспорюваного договору позики недійсним через його удаваність та не вказував про необхідність вважати укладений договір іншим договором, які сторони насправді уклали, а саме договором про поділ спадкового майна.

Вказуючи в позовній заяві про відсутність волевиявлення у позивача на укладення договору позики, ОСОБА_1 та його представник залишили поза увагою, що визнання правочину недійсним, з підстав дефекту волі учасника, визначені ч. 3 ст. 203 ЦК України конкретизовані в ст. 229-231 ЦК України.

Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки (ст. 229 ЦК).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст. 231 ЦК).

В той же час, позовна заява не містить ні мотивів, ні вимог про визнання договору позики недійсним, як такого, що вчинений під впливом помилки, обману чи насильства, що в свою чергу свідчило б про відсутність волевиявлення позивача на укладення договору.

Фактично позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, вказав дві взаємовиключні підстави до визнання правочину недійсним, а саме його безгрошовість та наявність мотиву перерозподілу спадщини під час укладення договору позики.

Заявлені позивачем вимоги задоволені бути не можуть з підстав зазначених вище.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, однак керувався при цьому невірними мотивами, допустивши не відповідність своїх висновків обставинам справи, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.