ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 645/2186/25

провадження № 22-ц/818/4715/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справив приміщенні суду в м.Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент - Банк» на заочне рішення Немишлянського районного суду м.Харкова від 14 липня 2025 року, постановлене під головуванням судді Феленко Ю. В.,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» (далі - АТ «АКЦЕНТ-БАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № ABH0CT44062976 від 16.11.2023 року в розмірі 17688.25 грн. станом на 02.04.2025 року та судові витрати у розмірі 2422,40 грн.

Заочним рішенням Немишлянського районного суду м.Харкова від 14 липня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитним договором № ABH0CT44062976 від 16.11.2023 року в розмірі 11274,08 грн., з яких: 1653,72 грн. тіло кредиту; 9620,36 грн. заборгованість за процентами. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» судовий збір у розмірі 1543,98 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Акцент Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, що в анкеті-заяві містяться істотні умови договору, між сторонами було узгоджено всі істотні умови кредитування, вважає, що суд неналежним чином перевірив всі істотні обставини справи.Суд безпідставно не врахував, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору встановлено, що в разі наявності заборгованості у Клієнта із сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, Банк має право достроково розірвати Кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку Заборгованості, що виникла при користуванні Клієнтом Послугою "Швидка готівка". Відповідач знав, що він порушив умови кредитного договору оскільки мав графік погашення кредиту та зазначеного графіку не дотримався. При цьому умовами кредитного договору не передбачено обов`язкове направлення боржнику вимоги щодо дострокового погашення кредиту. В даному випадку Банк з зазначеною вимогою звернувся вже у суді.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості за оспорюваним кредитним договором вбачається, що АТ «А-БАНК» пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором за весь строк кредитування, включаючи суми платежів за кредитом (тілом), строк погашення яких ще не настав. Простроченою заборгованістю відповідача на момент звернення позивача до суду (03.04.2025 року) була заборгованість за тілом кредиту та процентами за 16 (шістнадцять) розрахункових періодів (з 16.11.2023 року по 16.03.2025 року). Тобто, відповідач мав здійснити 16 ануїтетних платежів по 704,63 грн кожен на загальну суму 11274,08 грн, з них: 1653,72 грн - тіло кредиту, 9620,36 грн. - проценти за користування кредитом. Інша заборгованість відповідача, на момент звернення позивача до суду не є простроченою. У відповідача, як позичальника, відсутній обов`язок щодо її дострокового повернення, а у суду відсутня підстава для задоволення позовних вимог у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за кредитним договором.

Такі висновки суду першої інстанції, відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що 16.11.2023 року ОСОБА_1 підписав за допомогою електронного підпису заяву ABH0CT44062976 (а.с. 6- зворот-8), та анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, в якій погодився з тим, що ця заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг становить кредитний договір.

Основні умови кредитування згідно цього кредитного договору:

- мета отримання кредиту - придбання товару/здійснення платежу/оплата послуг (п. 3);

- сума кредиту- 9000,00 грн (п. 4);

- строк кредиту - 36 місяців, з 16.11.2023 року по 15.11.2026 включно (п. 5);

- процентна ставка (фіксована) - 85 % на рік (п. 6);

- розмір щомісячного ануїтетного платежу 704,63 грн (п. 8);

- номер платіжної картки, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту - 516900 (п. 9).

16.11.2023 року ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» підписали Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 9), яка містить графік погашення кредиту.

16.11.2023 року АТ «Акцент-Банк» надало (перерахувало) ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9000,00 грн (меморіальний ордер №TR.33867695.47303.65455, (а.с. 10 зворот).

За розрахунком позивача, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № ABH0CT44062976 від 16.11.2023 року становить 17688,25 грн, з них: 9000 грн - тіло кредиту, 8688,25 грн - загальний залишок заборгованості за процентами (розрахунок заборгованості за договором, (а.с. 10, виписка по кредиту, а.с. 11).

Як на підставу позовних вимог АТ «Акцент Банк» посилався на те, що ОСОБА_1 звернувся до АТ «А-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк». 16.11.2023 року будучи клієнтом Банку, Позичальник уклав з Банком кредитний договір № ABH0CT44062976, щодо надання останньому кредиту в розмірі 9000,00 грн строком на 36 місяців (тобто до 15.11.2026 року) зі сплатою процентів у розмірі 85,00% щорічно та комісії в розмірі 0.00 грн. Акціонерне товариство «Акцент-Банк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, відповідно до умов Договору. У порушення умов кредитного договору від 16.11.2023 року про належне, повне і своєчасне виконання зобов`язань, відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не сплачує щомісячні платежі, в результаті чого станом на 02.04.2025 року має заборгованість в розмірі 17688,25 грн, яку сторона позивача просить суд стягнути на свою користь. Крім того, просив стягнути судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України з а кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 3ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Таким законом є Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей526,527і530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № ABH0CT44062976 від 16.11.2023 року вбачається, що АТ «А-БАНК» пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором за весь строк кредитування, включаючи суми платежів за кредитом (тілом), строк погашення яких ще не настав.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач направляв відповідачу засобами поштового зв`язку досудову вимогу про виконання зобов`язання про дострокове погашення кредиту, а відтак судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що простроченою заборгованістю відповідача на момент звернення позивача до суду (03.04.2025 року) була заборгованість за тілом кредиту та процентами за 16 (шістнадцять) розрахункових періодів (з 16.11.2023 року по 16.03.2025 року). Тобто, відповідач мав здійснити 16 ануїтетних платежів по 704,63 грн кожен на загальну суму 11274,08 грн, з них: 1653,72 грн - тіло кредиту, 9620,36 грн - проценти за користування кредитом. Інша заборгованість відповідача, на момент звернення позивача до суду не є простроченою, а тому не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-банк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Немишлянського районного суду м.Харкова від 14 липня 2025 року в оскаржуваній частині- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова