ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7869/25 Справа № 204/571/25 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним, як позикодавцем та відповідачкою, як позичальником, було укладено договір позики. Факт укладення договору позики, а також отримання відповідачкою від нього грошової суми підтверджується розпискою від 15 жовтня 2021 року. Зазначає, що згідно з умовами даної розписки, яка написана відповідачкою власноручно, остання взяла у нього в позику грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, що на момент складення позовної заяви, відповідно до курсу НБУ становить 4 203 850 гривень, які остання зобов`язалася повернути до 30 листопада 2024 року. Стверджує, що відповідно до умов розписки, позивач свої обов`язки виконав у повному обсязі, надав відповідачці на умовах позики вказані вище грошові кошти, натомість відповідачка своїх обов`язків не виконала, грошові кошти в обумовлений умовами договору строк не повернула. Стверджує, що оскільки іншим чином повернути свої грошові кошти він не може, тому вимушений звертатися до суду з даним позовом.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму заборгованості за розпискою від 15 жовтня 2021 року у розмірі 4 203 850 гривень.

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2021 року ОСОБА_2 склала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, які зобов`язується повернути у строк до 30 листопада 2024 року (а. с. 31). Вказана розписка надрукована машинним способом, із зазначенням дати - 15.10.2021 та прізвища ініціалів відповідача, поміж яких розміщений рукописний підпис. Далі, під цим текстом знизу рукописним способом зазначено: «Кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США отримала від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , підпис».

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами факту передачі відповідачці грошових коштів у сумі 100 000 доларів США 15 жовтня 2021 року, ані у березні 2016 року, а надана розписка не підтверджує фактичного існування договору позики у розумінні цивільного законодавства, що виключає наявність підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів.

Проте, колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16-ц Верховний Суд зазначив, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При цьому відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав суду розписку від 15.10.2021 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримала від нього кошти в сумі 100 000,00 (сто тисяч) доларів США та зобов`язалась повернути вказану суму коштів до 30.11.2024 року (а.с. 31).

Зміст вказаної розписки вказує на те, що між сторонами виникли відносини, що мають ознаки договору позики.

Окрім того, ОСОБА_2 визнавала наявність боргу за розпискою від 15.10.2021 року перед ОСОБА_1 , проте зараз віддати його не може оскільки має багато судових процесів, а всі кошти та майно арештоване.

При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанови від 16 червня 2022 року у справі № 344/17277/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 565/12/19 та від 19 грудня 2022 року у справі № 754/10390/16, від 20 вересня 2023 року у справі № 760/22898/20).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 15.10.2021 року, у зв`язку з недоведеністю позивачем передачі відповідачеві коштів у позику.

Таким чином, рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 12 112 грн. судового збору за подання позовної заяви та 18168 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від15.10.2021 року в розмірі 4 203 850 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 112 грн. судового збору за подання позовної заяви та 18168 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 05листопада 2025 року.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2025 року.

Судді: