ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання: Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа Приватне підприємство Полтавське Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Полтави із позовом до Виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа - Приватне підприємство Полтавське Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», в якому прохав:

-визнати розпорядження Виконкому Полтавської міської ради від 16.03.1992 року № 209 (далі дії) незаконним та протиправним, таким, що порушує зобов`язання встановлене ст.3 Закону УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" в редакції станом на 11.10.1991 для органів місцевого самоврядування діяти на принципах законності, захисту прав, свобод і законних інтересів громадян, соціальної справедливості, гласності і врахування громадської думки, поєднання місцевих і державних інтересів, інтересів особи і всього населення відповідної території;

-визнати розпорядження відповідача № 209-р від 16.03.1992 р недійсним як таким, що порушує право власності позивача;

-визнати за позивачем право на виконання відповідачем зобов`язання за ст.3 Закону УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" в редакції станом на 11.10.1991 (право на законослухнянність);

-визнати, що порушенням зобов`язання встановленим ст.3 Закону УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" в редакції станом на 11.10.1991 для осіб публічного права, відповідачем порушено право позивача на законослухнянність відповідача;

-визнати, що діями та порушенням прав позивача, до яких призвели дії відповідача, позивачу завдано моральної шкоди;

-стягнути з місцевого бюджету м. Полтави на користь позивача 3 000 000 (три мільйони грн.) в якості відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що 16.03.1992 р. Виконком Полтавської міської ради ухвалив розпорядження № 209 "Про державну реєстрацію колективного підприємства технічної інвентаризації "Інвентаризатор". Вказує, що його право є порушеним тому, що Бюро технічної інвентаризації (БТІ) в УРСР були державними установами, які відповідали за технічну інвентаризацію нерухомого майна. Вони здійснювали облік, реєстрацію та оцінку будівель і споруд, а також видавали технічні паспорти на об`єкти нерухомості. Відповідно до ст.1 Закону "Про власність" в редакції станом на 16.03.1992 р. майно БТІ належало народові на праві спільної сумісної власності. Приватизація/перетворення державного БТІ на КПБТІ була здійснена поза законом - незаконно, що призвело до порушення його права на виконання відповідачем зобов`язання за ст.3 Закону УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" в редакції станом на 11.10.1991 (право на законослухнянність) та право спільної сумісної власності на майно БТІ.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2025 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа-Приватне підприємство Полтавське Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди було відмовлено.

Роз`яснено позивачу право на звернення з відповідними вимогами в порядку адміністративного судочинства згідно із встановленими КАС України правилами предметної та територіальної юрисдикції до Полтавського окружного адміністративного суду .

З даною ухвалою суду не погодивсяОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій прохає ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Зокрема вказує,позов має цивільний характер, оскільки стосується захисту особистих немайнових прав, відшкодування моральної шкоди та визнання недійсності акта, що порушує цивільні права, а не лише адміністративну компетенцію органу. Позовні вимоги не стосуються оскарження дискреційного рішення органу влади, а спрямовані на захист приватного права, порушеного внаслідок неправомірного втручання органу місцевого самоврядування в сферу цивільних правовідносин.

Акцентує увагу суду, що зміст моїх позовних вимог не передбачає оцінки адміністративної компетенції органу, а стосується саме юридичної сили акта в контексті цивільного права. Тому застосування терміну недійсність є правомірним і відповідає п.2 ч.2 ст.16 ЦК України

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи сторони та інші особи, по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 звернувся із позовом до Виконавчого комітету Полтавської міської ради, який є суб`єктом владних повноважень.

Спір заявлено з приводу визнання розпорядження Виконкому Полтавської міської ради від 16.03.1992 року № 209 (далі дії) незаконним та протиправним, таким, що порушує зобов`язання встановлене ст.3 Закону УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" в редакції станом на 11.10.1991 для органів місцевого самоврядування діяти на принципах законності, захисту прав, свобод і законних інтересів громадян, соціальної справедливості, гласності і врахування громадської думки, поєднання місцевих і державних інтересів, інтересів особи і всього населення відповідної території; визнання розпорядження відповідача № 209-р від 16.03.1992 р недійсним як таким, що порушує право власності позивача; визнання за позивачем право на виконання відповідачем зобов`язання за ст.3 Закону УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" в редакції станом на 11.10.1991 (право на законослухнянність); -визнання, що порушенням зобов`язання встановленим ст.3 Закону УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" в редакції станом на 11.10.1991 для осіб публічного права, відповідачем порушено право позивача на законослухнянність відповідача; -визнання, що діями та порушенням прав позивача, до яких призвели дії відповідача, позивачу завдано моральної шкоди; та стягнення з місцевого бюджету м. Полтави на користь позивача 3 000 000 (три мільйони грн.) в якості відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що пред`явлений позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, адміністративним судом за підсудністю.

Суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, при цьому визначення предмета та підстав позову, обрання способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вирішення по суті даного спору буде залежати від законності і правомірності дій міської ради щодо державної реєстрації колективного підприємства в межах наданих законом повноважень, а такі правовідносини за своїм змістом є публічно-правовими та ґрунтуються на нормах публічного права, а тому мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

З наведених вище підстав, суд першої інстанції, правильно встановивши предметну юрисдикцію спору між сторонами, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 03 листопада 2025 року

Головуючий суддя : ____________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _____________________ С.Б. Бутенко ___________________ О.І. Обідіна