Справа № 463/3533/25 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/3232/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представаника відповідача адвоката Білецького Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Львів», третя особа ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Львів», третя особа ОСОБА_3 про стягнення 700 000, 00 гривень моральної шкоди, завданою смертю фізичної особи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував на те, що 20 листопада 2024 року по вул. Богданівській у м. Львові поблизу будинку № 100 відбулась ДТП, в якій водій ОСОБА_3 , керуючи вантажним сміттєвозом марки «MERSEDES-BENZ 1823» р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер у лікарні 10.12.2024. Потерпілий є його батьком. За фактом вчиненого ДТП розпочато кримінальне провадження, яке на даний час триває. Смерть батька стала для нього трагедією, він відчуває моральні страждання, глибоке горе, неспокій та страх. Усвідомлення непоправності втрати і трагічності обставин загибелі лише посилюють душевні страждання та вимагають додаткових зусиль для відновлення звичного способу життя. Шкода завдана у зв`язку з дією джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу, який належить відповідачу та був переданий у користування водієві ОСОБА_3 , який на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем та використовував транспортний засіб для виконання своїх трудових функцій. В такому випадку, відповідальність за завдану шкоду повинен нести відповідач. Моральну шкоду оцінює до суми 796 000, 00 гривень, з яких 700000, 00 гривень просить стягнути з відповідача у примусовому порядку, оскільки вимогу про компенсацію моральної шкоди у розмірі 96 000, 00 гривень він пред`явив страховику відповідача.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Львів» на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 100 000, 00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Львів», в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Львів» на користь ОСОБА_1 5 000, 00 гривень судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши у вересні 2025 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій міститься проханння скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо зменшення судом розміру відшкодування моральної шкоди у зв`язку з встановленням судом грубої необережності потерпілого. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив оцінену моральну шкоду позивачем. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови). Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не тяжкістю цього правопорушення, а моральними стражданнями особи внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Позивач - син по відношенню до загиблого, втратив батька, який завжди був опорою і підтримкою в його житті. Трагічна смерть батька стала величезним шоком та непоправною втратою для нього, однозначно розмір моральньої шоди, визначеної судом у розмір 100 000, 00 грн не є достатньою, справедливою компенсацією моральної шкоди. При цьому, основною причиною зменшення розміру моральної шкоди є встановлена судом груба необережність пішохода, однак таке матеріалами справи не встановлено та відповідачем не доведено, належними, достатніми доказами.

В оскаржуваному рішенні, суд дійшов до висновку про наявності у діях пішохода грубої необережності, посилаючись тільки на відповідь Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 03.06.2025 та фотознімки проїжджої частини дороги, однак відповідачем на підтвердження грубої необережності пішохода не надано жодних висновків експертиз, проведених в рамках кримінального провадження № 0003278, якими безпосередньо може бути надано оцінку діям учасників дорожнього руху. В той час як у вищезазначеній відповіді, яка є єдиним доказом наявності грубої необережності пішохода, зазначено тільки стан ділянки АДРЕСА_1 .

З огляду на це апелянт виснує, що матеріалами справи не встановлено та відповідачем не доведено грубу необережність пішохода в ДТП, внаслідок якої останній загинув.

15 жовтня 2025 року зареєстровано відзив товариства з обмеженою відповідальністю «Санком-Львів» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін.

У відзиві відповідач висловив свою позицію щодо мотивів апеляційної скарги позивача, зокрема зазначив, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги, так як вважає, що оскаржуване рішення винесене з додержанням норм матеріального і процесуального права. При цьому зазначив, що сторона відповідача частково визнали позовні вимоги та здійснили перерахунок коштів позивачу в розмірі 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди згідно рішення суду від 10 вересня 2025 року, при цьому сплативши від імені позивача всі обов`язкові збори і податки (тобто позивач отримав у відшкодування моральної шкоди всі 100 000, 00 грн) та 5 000 грн в якості відшкодування судових витрат. Долучили платіжні інструкції.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується матеріалами справи.

Якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та ін.

Враховуючи, що представник відповідача з`явився в судове засідання суду апеляційної інстанції, а позивач, його представник та третя особа не з`явились в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в той же час, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, з метою дотримання основних засад цивільного судочинства, зокрема, і розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу по суті без участі позивача, його представника та третьої особи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, який з`явився до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Судом встановлено, що 20 листопада 2024 року по вул. Богданівській у м.Львові поблизу будинку № 100 відбулась ДТП, в якій водій ОСОБА_3 , керуючи вантажним сміттєвозом марки «MERSEDES-BENZ 1823» р.н. НОМЕР_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , чого сторони не оспорюють і що згідно частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

За наслідками ДТП Львівський районним управлінням поліції № 1 ГУНП у Львівській області розпочато досудове розслідування кримінального провадження за № 0003278 від 21.11.2024, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, що стверджується витягом з ЄРДР (а.с.27).

Станом на даний час досудове розслідування триває. Водію ОСОБА_3 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлено.

Потерпілий ОСОБА_4 є батьком позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 32).

Згідно свідоцтва про смерть (а.с. 28), ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а згідно висновку експерта № 245/24 від 09.01.2025 (а.с. 18-24), при експертизі трупа ОСОБА_4 виявлено ряд ушкоджень, які могли утворитись 20.11.2024 від контакту з виступаючими частинами вантажного транспортного засобу пересування, знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння. При поступленні в «1 ТМО м. Львова» у потерпілого ОСОБА_4 виявлений етанол: в крові 1, 43 проміле, в сечі - 0, 87 проміле.

Транспортний засіб належить відповідачу. На момент вчинення ДТП водій ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем та використовував транспортний засіб для виконання своїх трудових функцій, чого сторони не оспорюють і що згідно частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно відомостей про чинність полісу внутрішнього страхування (а.с. 37), на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «MERSEDES-BENZ 1823» р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «СК «УСГ».

У зв`язку з цим позивач звернувся до ПАТ «СК «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою у розмірі 96 000, 00 гривень (а.с. 39).

Оскільки розмір моральної шкоди на суму 700 000,0 гривень перевищує розмір страхового відшкодування, просить стягнути таке відшкодування з відповідача, який є роботодавцем особи, яка під час виконання трудових обов`язків заподіяла шкоду.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої особи, завданої внаслідок ДТП, необхідно здійснити належну оцінку порушення потерпілим Правил дорожнього руху.

За змістом положень частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР.

Колегія суддів виходить з того, що правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, виникли з делікту, а саме внаслідок заподіяння позивачу ОСОБА_1 шкоди, завдної смертю його батька ОСОБА_4 .

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Аналіз змісту глави 82 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 642/4882/20 (постанова від 29.12.2022 року), аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, які висловлені у постанові від 07.03.2024 року у справі № 177/759/23, під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Також, як зазначив Верховний Суд у постанові від 07.03.2024 у справі №177/759/23, положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

У справі яка переглядається встановлено, що батько позивача переходив проїжджу частину дороги у не дозволеному місці, в т.ч. із зустрічної смуги руху у місці, де відсутній пішохідний перехід, що стверджується відповіддю Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 03.06.2025 (а.с.156) та фотознімками проїжджої частини дороги (а.с. 158-162).

Такі дії потерпілого, очевидно не відповідають вимогам пп. «а», «б» п.4.14 ПДР України, згідно з якими пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.

Крім того, на момент вчинення ДТП батько позивача перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Доказів про наявність вини водія ОСОБА_3 не встановлено.

Вказане в сукупності свідчить про те, що смерті потерпілого сприяла його власна груба необережність, порушення ним вимог ПДР України, алкогольне сп`яніння.

Тим не менш, ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак, враховується судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження№ 61-31395сво18).

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія враховує й ту обставину, що смерть батька позивача безперечно стала особистою трагедією для останнього та спричинила душевні страждання. Усвідомлення непоправності втрати і трагічності обставин загибелі лише посилюють душевні страждання та вимагають додаткових зусиль для відновлення звичного способу життя.

Близькість зв`язків позивача з батьком, або ж навпаки, відсутність таких зв`язків, про що стверджує відповідач, на думку суду не повинно братись до уваги, оскільки незалежно від того, які відносини позивач підтримував з батьком, його втрата є непоправна.

Попри це, розмір завданої моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, на переконання суду є завищеним.

Так, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.05.2022 року у справі № 487/6970/20, від 23.11.2022 року у справі № 686/13188/21, від 19.04.2023 року у справі № 336/10216/21.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі № 477/874/19).

Відтак, з огляду на зазначені обставини, що смерті потерпілого сприяла його власна груба необережність, порушення вимог ПДР України і алкогольне сп`яніння, а вина водія ОСОБА_3 не встановлена, враховуючи серйозність порушення, особисті обставини позивача та визнання відповідачем позовних вимог на суму 100 00,00 гривень, беручи до уваги глибину та тривалість моральних страждань позивача, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розмір моральної шкоди необхідно зменшити до суми 100 000,0 гривень, що буде співмірним із душевними стражданнями, перенесеними позивачем у зв`язку із смертю батька.

Цивільно - правова відповідальність відповідача застрахована у ПАТ «СК «УСГ», ліміт відповідальності якої за моральну шкоду, заподіяну смертю потерпілого, з урахуванням вимог пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, становить 96 000,0 гривень і позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою про виплату цього страхового відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказано, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

В свою чергу, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц).

Також у справі № 201/16373/16-ц (постанова від 22.02.2022 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Оскільки в спірних правовідносинах розмір заподіяної моральної шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування необхідно стягнути з відповідача.

За встановлених вище обставин справи, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що сума, яку позивачу слід відшкодувати в якості моральної шкоди становить 100 000, 00 гривень, яка має бути сплачена відповідачем, і яка становить різницю між фактичним розміром завданої моральної шкоди і сумою страхового відшкодування.

При цьому, слід зазначити, що відповідачем - товариством з обмеженою відповідальністю «Санком-Львів», долучено до поданого 15 жовтня 2025 року відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , платіжні інструкції про перерахунок коштів позивачу в розмірі 100 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди згідно рішення суду від 10 вересня 2025 року та сплату з цієї суми усіх обов`язкових зборів та платежів, а також 5 000, 00 грн в якості відшкодування судових витрат, що свідчить про сумлінне виконання оскаржуваного судового рішення .

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки не підтверджені жодним належним та допустимим доказом і спростовуються вище встановленими обставинами справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складений 05 листопада 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич