Справа № 465/516/24 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1699/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника відповідача Торонні А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львові від 11 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнення понесених судових витрат,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнення понесених судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона, позивачка, та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2023 у цивільній справі №495/9222/22. Від шлюбу в них народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з нею. Вона, позивачка, займається вихованням та розвитком доньки, в її силах забезпечити повноцінний та гармонійний розвиток доньки через визначення її місця проживання разом з матір`ю. Відповідно до акту про фактичне місце проживання на теперішній час дитина проживає разом з нею, позивачкою. Відповідно до характеристики з місця проживання вона, позивачка, займається вихованням дитини, створює належні умови для розвитку природних здібностей дитини, забезпечує повний гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальним розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку.

Відтак, просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з нею, позивачкою.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львові від 11 квітня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнення понесених судових витрат, за безпідставністю таких.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Стверджує, що враховуючи те, що місце проживання дитини з одним з батьків офіційно не визнане (не визнане право дитини на проживання разом з матір`ю, що

підтверджується відсутністю письмового, нотаріального договору, укладеного між

батьками) Позивачка правомірно звернулася до суду, не чекаючи настання для

дитини більш тяжких, негативних наслідків.

Крім того, визначення місця проживання дитини за рішенням Суду надає дитині та

матері більш широкі права, які не зводяться виключно до реєстрації місця

проживання дитини без згоди батька.

Щодо нотаріально посвідченої заяви Відповідача від 22.08.2024 року, зареєстрованою в реєстрі за № 3103, зазначає, що відповідно до вказаної заяви ОСОБА_3 цією заявою дає згоду на визначення місця проживання його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 …, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем її реєстрації та/або проживання. Поза увагою Суду залишилась та обставина, що заява була оформлена вже після звернення з позовом та відкриття провадження у справі № 465/516/24. Таким чином, на момент подання позову предмет спору не був відсутній, а заява не є нотаріальним договором щодо виконання батьківських прав та обов`язків у

відповідності до ч. 4 ст. 157 СК України.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов?язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки дитина за погодженням сторін проживає разом з позивачем. Крім того, судом не встановлено, що відповідач заперечує проти того, щоб дитина залишалась проживати з матір`ю та не встановлено тієї обставини, що відповідач чинить перешкоди такому проживанню та намагається відібрати дитину. За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2023, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстровано 09.04.2021.

Згідно акту про фактичне місце проживання (не проживання), складеного 12.01.2023 депутатом Мологівської сільської ради №2 виборчого округу на підставі ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", разом з заявницею ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , проживає донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Даний будинок належить ОСОБА_6 , батьку позивачки, який надав згоду на безперешкодне користування та проживання в будинку позивачки та її доньки.

В судовому засіданні в суді першої інстанції представниками сторін, кожним окремо, підтверджено факт проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою позивачки та відповідача, разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області №126 від 28.10.2024, вбачається, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільна донька залишилася проживати з матір"ю.

Дана обставина також підтверджується актом про фактичне місце проживання від 12.01.2025.

Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно.

Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У ст. 161 CK України містяться загальні критерії, які суд має брати до уваги при визначенні місця проживання дитини. У відповідній судовій практиці, викладеній в постановах Верховного Суду ширше окреслено обставини, які підлягають встановленню судом у процесі вирішення цієї категорії спорів.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини,

(в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).

Матеріалами справи підтверджено та визнається сторонами, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою позивачки та відповідача, проживає разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , позивачкою у справі.

Дана обставина підтверджується долученими позивачкою до матеріалів позовної заяви документами, які стороною відповідача не оспорюються.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання доньки та зауважує, що у випадку, коли суд вважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову, та відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

У даній справі саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з нею дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання малолітньої доньки.

Наявність в матеріалах справи копій нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_3 , зареєстрованих в реєстрі за №3071 та за №3103 про надання згоди на реєстрацію за місцем проживання та на постійне місце проживання за місцем реєстрації в будинку АДРЕСА_2 своєї доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Крім того, заява Відповідача від 22.08.2024 року, зареєстрованою в реєстрі за № 3103, про надання згоди на визначення місця проживання його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 була оформлена вже після звернення з позовом та відкриття провадження у справі № 465/516/24.

Таким чином, на момент подання позову предмет спору не був відсутній, а заява не є нотаріальним договором щодо виконання батьківських прав та обов`язків у відповідності до ч. 4 ст. 157 СК України.

Наведене у сукупності свідчить про наявність неврегульованих питань щодо місця проживання дитини та наявність спору між сторонами.

Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20).

Оскільки вимоги позивачки про визначення місця проживання дитини разом з нею ґрунтуються на положеннях закону, для фізичного та розумового розвитку дитини, забезпечення її фізіологічного та психічного здоров`я буде раціональним щоб ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, суд бере до уваги вік дитини, та враховує, що відповідач не позбавлений можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 2690,80 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львові від 11 квітня 2025 року скасувати та увалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнення понесених судових витрат задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

понесені нею судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2690, 80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.