Справа № 461/7273/24 Головуючий у 1 інстанції: Радченка В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1493/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2024 року в складі судді Радченка В.Є. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонаті» до ОСОБА_1 , третя особа Акціонерне товариство «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

У вересні 2024 року позивач ТзОВ «Сонаті» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором в розмірі 168426,58 грн. та судових витрат у розмірі 2422,40 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 16.05.2018 між АТ «Ідея Банк» і відповідачкою укладено кредитний договір № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018, відповідно до умов якого відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності надані кредитні кошти в сумі 49900 грн. Свої зобов`язання кредитор виконав, надавши грошові кошти позичальникові.

Крім того, 15.01.2018 між АТ «Ідея Банк» і відповідачкою укладено кредитний договір № Z75.00603.003557157 від 15.01.2018, відповідно до умов якого відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності надані кредитні кошти в сумі 18950 грн.

Свої зобов`язання кредитор виконав, надавши грошові кошти позичальникові.

В подальшому, АТ «Ідея Банк» відступило право вимоги за договором (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОНАТІ» на підставі договору факторингу № 25/07 від 25.07.2023.

Позивач стверджує, що відповідачка зі своєї сторони не виконала умови кредитного договору, а саме не здійснила належним чином погашення кредиту, внаслідок чого станом на 08.09.2024 утворилась заборгованість в загальному розмірі 168426,58 грн, а саме: за Кредитним договором Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 в розмірі 153796,25 грн, з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту 47927,43 грн, прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 38757,50 грн, прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 67111,32 грн.; за Кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 в розмірі 14630,33 грн, з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту - 10177,48 грн., прострочена заборгованість за відсотками 662,85 грн, прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 3790 грн.

Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, позивач просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОНАТІ» заборгованість за кредитним договором в розмірі 168426,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОНАТІ» судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_1 , вважає незаконним, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та невірно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що не отримувала копії позовної заяви, про судове засідання не знала, а тому була позбавлена можлвості надати свої пояснення, заперечення і докази.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що позивач не надав суду належний розрахунок суми боргу за кредитним договором і суд першої інстанції це проігнорував, як і не проаналізував рішення судів про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню.

Зазначає, що АТ «Ідея Банк» намагався стягнути борг за вищевказаними кредитними договорами у 2019 році за допомогою виконавчих написів нотаріусів. Так, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис №6494 від 23.07.2019, з якого вбачається, що за Кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 року, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 строк платежу настав 15.11.2018. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника за період з 16.12.2018 по 07.06.2019 складає 25607,38 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2022 у справі №461/9594/21 задоволено позов ОСОБА_1 , визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 23.07.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за №6494 від 23.07.2019.

Також, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис №6495 від 23.07.2019 щодо Кредитного договору Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 року, за яким строк платежу настав 16.02.2019. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника за період з 19.03.2019 по 07.06.2019 складає 81530,74 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.01.2022 року у справі №461/9737/21 задоволено позов ОСОБА_1 , визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 23.07.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за №6495 від 23.07.2019.

Звертаючись до суду про стягнення заборгованості, позивач надав суду виписки по рахунках та витяги з реєтру боржників, які не є належними та допустимими доказами, що підтверджують заборгованість відповідачки перед позивачем. В той же час, розрахунки заборгованості (інформаційні довідки позивача) не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахуноком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем здійснюється нарахування відсотків після закінчення періоду, визначеного п. 1.2 та п. 6 договорів, а також в завищеному розмірі.

Окремо звертає увагу на те, що суд стягнув комісію (плату за обслуговування кредитної заборгованості), що фактично є порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи судову практику, суд повинен був дійти висновку, що пункти кредитних договорів щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту (комісії) щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіками щомісячних платежів, є нікчемними, і нарахований борг по комісії є незаконним.

Також, в скарзі апелянт вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач знав про порушення його прав 23.07.2019, з моменту вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, проте до суду позивач звернувся у вересні 2024 року, тобто з пропуском трирічного строу позовної давності. Заявити про застосування строку позовної давності відповідачка не могла, оскільки її не було повідомлено про час та місце розгляду справи.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Сонаті».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву не перешкоджаєперегляду судового рішення.

Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 14 жовтня 2025 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про заволення поховних вимог ТОВ «ФК «Сонаті», суд першої інстанції виходив з підставності та обгрунтованості позовних вимог. Зокрема, суд встановив, що відповідачка прострочила погашення поточних платежів по кредиту та нарахованих процентах, належним чином не повертає отриманий кредит, не виконує взятих на себе за договором зобов`язань, в судове засідання не з`явивлась та не представила суду жодних доказів на спростування вимог позивача.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує таке.

Судом встановлено, що 16.05.2018 між АТ «Ідея Банк» і ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018, за умовами якого банк надає кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49999,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язувався одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями, що визначені договором. Кредит надавався на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п. 1.14 договору (п. 1.2. кредитного договору).

Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку у розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49 % (Маржу Банку). Станом на день укладення договору ставка, визначена за рішенням правління Банку, становить 9,5%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку 21,99%. Банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок у гривні в рамках послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (п. 1.14). Відповідно до п.5.2 кредитного договору цей договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

У графіку щомісячних платежів за кредитним договором Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 передбачено суму платежу за розрахунковий період, яким є один календарний місяць, що включає в себе розмір місячних платежів: на погашення суми кредиту, на погашення процентів за користування кредитом та на погашення плати за обслуговування кредиту.

АТ «Ідея Банк» повністю виконав свої зобов`язання згідно із умовами кредитного договору, надав позчальнику грошові кошти, що підтверджується ордерами-розпорядження №1 та №2 від 16.05.2018, за якими 45570,78 грн. видано згідно кредитного договору Z06.00611.003943983 від 16.05.2018, а 4329,22 грн. спрямовано на страховий платіж.

Випискою по рахунку ОСОБА_1 з 16.05.2018 по 25.07.2023 підтверджується, що 16.05.2018 на її банківський рахунок перераховано кошти в розмірі 49999,00 грн. за кредитним договором Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 року.

Водночас із даної виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, сплачувала тіло кредиту, відсотки та комісію. За період з 16.05.2018 по 21.12.2019 року ОСОБА_1 сплатила 1972 грн. 57 коп. на погашення кредиту (тіла), 7112 грн. 14 коп. на погашення % по кредиту та 8724 грн. 18 коп. комісії за обслуговування кредиту.

Також, 15.01.2018між АТ «Ідея Банк» і ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №Z75.00603.003557157 від 15.01.2018, за умовами якого банк надає кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 18950,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язувався одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями, що визначені договором. Кредит надавався на 18 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника, вказаний в п. 1.14 договору (п. 1.2. кредитного договору).

Відповідно до п.п.1.3, 1.4 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку у розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,49 % (Маржу Банку). Станом на день укладення договоруставка, визначена за Рішенням правління Банку, становить 9,5%, що рахом з маржею банку складає змінювану процентну ставку 9,99%. Банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок у гривні в рамках послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (п. 1.13). Відповідно до п.5.2 кредитного договору цей договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

У графіку щомісячних платежів за кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 передбачено суму платежу за розрахунковий період, яким є один календарний місяць, що включає в себе розмір місячних платежів: на погашення суми кредиту, на погашення процентів за користування кредитом та на погашення плати за обслуговування кредиту.

АТ «Ідея Банк» повністю виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, надав позчальнику грошові кошти, що підтверджується ордерами-розпорядженнями №1 та №2 від 15.01.2018, за якими 16336,21 грн. видано згідно кредитного договору Z75.00603.003557157 від 15.01.2018, а 2613,79 грн. спрямовано на страховий платіж.

В свою чергу, 25.07.2023 між ТОВ «ФК «Сонаті» та АТ «Ідея Банк» укладено Договір факторингу 25/07, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Сонаті» перейшло право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 та кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018, що підтверджується копією договору факторингу 25/07, витягом з додатку №1, яким є Реєстр боржників №1.

03 квітня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» надіслало ОСОБА_1 письмову вимогу (повідомлення), в якій вимагало протягом тридцяти днів з моменту направлення вимоги повернути заборгованість за кредитним договором № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 в розмірі 153796,25 грн, з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47927,43 грн., прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 38757,50 грн., прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 67111,32 грн.

З наявної в матеріалах справи довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 вбачається, що заборгованість станом на 27.07.2023 року становить 153796,25 грн, з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47927,43 грн., прострочена заборгованість за відсоткамив розмірі 38757,50 грн., прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 67111,32 грн.

12 червня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» надіслало ОСОБА_1 письмову вимогу (повідомлення), в якій вимагало протягом тридцяти днів з моменту направлення вимоги повернути заборгованість за кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 в розмірі 14630,33 грн, з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10177,48 грн., прострочена заборгованість за відсоткамив розмірі 662,85 грн., прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 3790,00 грн.

З наявної в матеріалах справи довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 року вбачається, що заборгованість на 27.07.2023 року становить 14630,33 грн, з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10177,48 грн., прострочена заборгованість за відсоткамив розмірі 662,85 грн., прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 3790 грн.

Випискою по рахунку ОСОБА_1 15.01.2018 по 25.07.2023 підтверджується, що 15.01.2018 на її банківський рахунок перераховано кошти в розмірі 18950,00 грн. за кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 року.

Водночас із даної виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, сплачувала тіло кредиту, відсотки та комісію. За період з 15.01.2018 по 16.04.2020 року ОСОБА_1 сплатила 8772 грн. 56 коп. на погашення кредиту (тіла), 1137 грн. 02 коп. на погашення % по кредиту та 4263 грн. 75 коп. комісії за обслуговування кредиту.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ТОВ «Сонаті» вказував на те, що ОСОБА_1 порушила взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 та Z75.00603.003557157 від 15.01.2018, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість перед ТОВ «Сонаті» в загальному розмірі 168426,58 грн.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статей 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором має кредитор, тобто особа, яка надала кредит (банк або фінансова установа) чи його правонаступник, якщо позичальник не виконав зобов`язання щодо повернення коштів та сплати відсотків.

Як встановлено судом і підтверджено матеріалами справи, на момент звернення позивача до суду та розгляду справи по суті, відповідачка, в порушення вимог ст. 1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернула. Водночас, відповідачка не заперечувала, як факт укладення кредитних договорів № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 та Z75.00603.003557157 від 15.01.2018, так і факт отримання нею кредитних коштів та часткове виконання зобов`язань за кредитним договором.

Разом з тим відповідачка стверджувала, що 23 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.В. вчинено виконавчий напис №6494, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти на підставі кредитного договору Z75.00603.003557157 від 15.01.2018, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , строк якого настав 15.11.2018 у загальному розмірі 25607,38 коп, з яких: 2247,04 грн. строковий основний борг, 7930,44 грн. прострочений основний борг, 599,08 грн. прострочені проценти, 63,77 грн. строкові проценти, 473,75 грн. строкова плата за обслуговування кредиту, 3316,25 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту, 9077,05 грн. пеня, 1900,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису.

Також, 23 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.В. вчинено виконавчий напис №6495, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти на підставі кредитного договору № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , строк якого настав 16.02.2019 у загальному розмірі 81530,74 грн, з яких 47935,69 грн. строковий основний борг, 3456,52 грн. прострочені проценти, 635,35 грн. строкові проценти, 1694,15 грн. строкова плата за обслуговування кредиту, 12967,92 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту, 12932,11 грн. пеня, 1900,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису.

Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки ст.50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

У справі, що переглядається: у кредитному договорі Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 сторони передбачили остаточну дату повернення кредиту 15.07.2019 року; у кредитному договорі № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 сторони передбачили остаточну дату повернення кредиту 16.05.2023 року.

23 липня 2019 року АТ «Ідея Банк» скористався своїм правом на погашення та дострокове погашення кредитної заборгованості, звернувшись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Однак, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 січня 2022 року у справі №461/9594/21 визнано виконавчий напис, вчинений 23.07.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за №6494 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» боргу у розмірі 25607,37 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Також рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 січня 2022 року ц справі №461/9737/21 визнано виконавчий напис, вчинений 23.07.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за №6495 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» боргу у розмірі 25607,37 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Перевіряючи доводи відповідача про те, чи у позичальника перед банком дійсно існувала заборгованість за кредитним договором станом на момент звернення до суду з даними позовом в заявленому розмірі, колегія суддів враховує таке.

Так, згідно виконавчого напису №6494, вчиненого 23 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.В. вбачається, що станом на 23.07.2019 за кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 в ОСОБА_1 існувала заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10177,44 грн, з яких 2247,04 грн. строковий основний борг та 7930,44 грн. прострочений основний борг, така ж саме заборгованість існувала на час звернення ТОВ «Сонаті» до суду з позовом, що стверджується довідкою-розрахунком.

Відповідачка не надала жодних доказів, які б свідчили про сплату нею вказаної заборгованості, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду про підставність позовних вимог в означеній частині.

Щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами в розмірі 662,85 грн, колегія суддів з таким розміром теж погоджується, оскільки за виконавчого написом №6494, вчиненого 23 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.В. вбачається, що станом на 23.07.2019 за кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 в ОСОБА_1 існувала заборгованість за відсотками в розмірі 662,85 грн., з яких 599,08 грн. прострочені проценти та 63,77 грн. строкові проценти, така ж саме заборгованість за відсотками існувала на час звернення ТОВ «Сонаті» до суду з позовом, що стверджується довідкою-розрахунком.

Відтак, підстав вважати, що позивачем нараховано відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитного договору, немає.

Перевіряючи заборгованість за кредитним договором № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 станом на момент звернення до суду з даними позовом в заявленому розмірі, колегія суддів враховує таке.

Згідно із виконавчим написом №6495, вчиненим 23 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.В., станом на 23.07.2019 за кредитним договором № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 в ОСОБА_1 існувала заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47935,69 грн. Станом на час звернення до суду, заборгованість за тілом кредиту становить 47927,43 грн. і цей борг колегія суддів вважає правильним, оскільки 21.12.2019 ОСОБА_1 сплатила 8,26 грн. на погашення кредиту (тіла).

Відповідачка не надала жодних доказів, які б свідчили про сплату нею вказаної заборгованості, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду про підставність позовних вимог в означеній частині.

Щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами за вказаним кредитним договором № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 в розмірі 38757,50 грн, колегія суддів з таким розміром не може погодись, виходячи з такого.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернувшись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.В. за вчиненням виконавчого напису, АТ «Ідея Банк» (первісний кредитор) змінив строк виконання основного зобов`язання, запропоновано стягнути заборгованість, строк платежу за якою настав 16.02.2019 року, про що зазначено у виконавчому написі, вчиненому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. на Кредитному договорі Z06.00611.003943983 від 16.05.2018,

Таким чином, звертаючись за вчиненням виконавчого напису Банк змінив умови кредитного договору, скориставшись правом на дострокове повне повернення боргу, відсотків та інших платежів, зафіксував суму заборгованості відповідача у вказаному виконавчому написі.

Наявність виконавчого напису нотаріуса про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, незалежно від виконання його боржником, є підставою для не нарахування процентів за кредитним договором, і у такому разі положення абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню.

Подібні висновки щодо спірних правовідносин зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №357/5125/16-ц (провадження №61-15142сво18).

Крім цього, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження№ 61-15142сво18), зазначено, що вчинення 14 лютого 2013 року приватним нотаріусом виконавчого напису, у якому зазначено, що строк платежу за зобов`язаннями настав 27 липня 2012 року та звернуто стягнення на предмет іпотеки, свідчить про те, що кредитор скористався своїм правом на дострокове повне повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що потягло зміну строку виконання основного зобов`язання. Наявність виконавчого напису нотаріуса про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, незалежно від виконання його боржником, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, і у такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. […] Вчиненням виконавчого напису нотаріуса, яким стягнуто всю заборгованість за кредитом, позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання.

За таких обставин, змінивши строк виконання зобов`язання, ТОВ «Сонаті» мало право ставити вимоги до позичальника про стягнення кредитної заборгованості, яка існувала на цей час (16.02.2019), а саме 47935,69 грн за тілом кредиту та 4100,87 грн. за відсотками, з яких 3465,52 грн. прострочені проценти, 635,35 грн. строкові проценти, що стверджується виконавчим написом від 23.07.2019 року №6495.

З розрахунку заборгованості вбачається, що заявлені відсотки в розмірі 38757,50 грн. обраховані станом на 27.07.2023 без зазначення періоду їх нарахування, що у свою чергу дає підстави стверджувати, що такі нараховані після зміни строку дії договору, а відтак суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та такі не підлягають до стягнення.

Таким чином, відсотки в заявленому розмірі не підлягають до стягнення, оскільки такі нараховані без відповідної правової підстави на це. Доводи скарги в ці й частині заслуговують на увагу.

Перевіряючи доводи скарги в частині встановлення у договорі плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до п. 1.10. договору Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором (далі «Графік щомісячних платежів»). Обслуговування кредиту Банком, включає в себе: надання інформації по рахункахпозичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україгі, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Згідно із умовами Договору Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 не можливо встановити, що включає комісія за обслуговування кредиту через його часткову нечитабельність.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредитної заборгованості.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит Банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно із частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З врахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року в справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22), які підтримала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).

Виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Сплата позичальником комісії за обслуговування кредиту є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.

Вирішуючи питання про стягнення кредитної заборгованості за договорами №Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 та Z75.00603.003557157 від 15.01.2018, суд першої інстанції не врахував вищенаведеного та дійшов помилкового висновку про підставність позовних вимог в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

Згідно з проведеним судом апеляційної інстанції розрахунком, з урахуванням нікчемності такої умови кредитного договору, як комісії за обслуговування кредиту, та із зарахуванням вже сплачених відповідачем платежів по оплаті комісії за обслуговування кредиту (8724,88 грн. по Кредитному договору Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 та 4263,75 грн. за Кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018), колегія суддів доходить висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем складає 49880 грн. 66 коп.

Так, за Кредитним договором Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 заборгованість за тілом кредиту становить 47927,43 грн., за відсотками 4100,87 грн. Враховуючи сплачену комісію в розмірі 8724,18, розмір заборгованості становить 43304,12 грн.

За Кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 заборгованість за тілом кредиту становить 10177,44 грн, за відсотками 662,85 грн. Враховуючи сплачену комісію в розмірі 4263,75 грн, заборгованість становить 6576, 54 грн.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за Кредитнимими договорами Z06.00611.003943983 від 16.05.2018, Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 необхідно скасувати, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» до ОСОБА_1 , третя особа Акціонерне товариство «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апелянта про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач знав про порушення його прав 23.07.2019, з моменту ввчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, проте до суду позивач звернувся у вересні 2024 року, тобто з пропуском трирічного строу позовної давності, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Загальна позовна давність(зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповіднодо статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Судом встановлено, що Кредитний договір Z06.00611.003943983 від 16.05.2018, укладено на строк 60 місяців, тобто до 16.05.2023 року, Кредитний договір Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 укладено на 18 місяців, тобто до 15.07.2019 року. До суду з позовом ТОВ «ФК «Сонаті» звернувся 09.09.2024.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин настрок дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.

За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 карантин закінчився 30 червня 2023 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року карантин було скасовано з 01 липня 2023 року.

Таким чином, в період з 02 квітня 2020 року по 01 липня 2023 року було зупинено всі строки позовної давності на підставі п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 рокув Україні був введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Воєнний стан неодноразово продовжено.

Указом Президента України від 06 травня 2024 року №271/2024, затвердженого Законом України №3684-ІХ від 08 травня 2024 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Відповідно доЗакону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українибуло доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Відповідно до п.19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеногоУказом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

При цьому, здійснена законодавцем прив`язка продовження строків позовної давності та зупинення їх перебігу до строку дії карантину та воєнного стану є безумовною, а тому наявності жодних додаткових обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, доказувати та оцінювати не потрібно (тобто суди не повинні оцінювати, чи вплинув карантин на особу, чи мала вона реальну можливість подати позов навіть попри карантин тощо).

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що вимоги позивача заявлені в межах строку позовної давності, а тому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви позивачем сплачено 2 422,40 грн судового збору.

Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 717 грн. 41 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

За подання апеляційної скарги відповідачка сплатила 4542 грн. судового збору. Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, з ТОВ «ФК «Сонаті» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3456 грн. 89 коп.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Отже, різниця між понесеними судовими витратами позивача та відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам становить 2748,48 грн. (3456,89-717,41=2748,48).

За таких обставин колегія суддів вважає, що різницю судових витрат, понесених відповідачем, пов`язаних із сплатою судового збору за розгляд даної справи, слід покласти на позивача в розмірі 2748 грн. 48 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 141 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Галицькго районного суду м. Львова від 22 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» до ОСОБА_1 , третя особа Акціонерне товариство «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» заборгованість кредитним договором № Z06.00611.003943983 від 16.05.2018 та кредитним договором Z75.00603.003557157 від 15.01.2018 у розмірі 49880 грн. 66 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» на користь ОСОБА_1 2748 грн. 48 коп. судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Повний текст постанови складений 14 жовтня 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк