Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/10859/25

Провадження № 2/185/7656/25

13 жовтня 2025 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бабія С.О., за участю секретаря судового засідання Вакули В.С., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 23 листопада 2022 року між позивачем та відповідачем була досягнута угода про купівлю-продаж гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 102,5 кв. метрів. На виконання домовленості між сторонами було укладено договір купівлі-продажу у простій письмовій формі, складено розписку, що підтверджує отримання відповідачем від позивача 200 000 грн. за гараж, а також акт приймання-передачі коштів та акт приймання-передачі гаража від 23 листопада 2022 року. Відповідач передав позивачу оригінал технічного паспорту на гараж та ключі від нього. Відповідач не додержався своєї обіцянки щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного гаража, від пропозиції щодо укладання нотаріального договору ухиляється, про що свідчать письмові вимоги позивача від 25 березня 2023 року та 01 вересня 2025 року, які повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Позивач стверджує, що фактично користується спірним гаражем з листопада 2022 року, проте позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності на спірне майно через поведінку відповідача, що зумовило його звернення до суду.

У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог процесуального закону. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності суду, позов визнав повністю.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Оцінивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивача мають бути задоволені з огляду на наступне.

Судом встановлено, що спірний гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 102,5 кв. метрів, перебував у власності відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом, технічним паспортом на гараж від 14.02.2019. Як випливає із відповідей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, записи про арешти, обтяження, заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав щодо спірного нерухомого майна, відсутні.

Як вбачається із договору купівлі-продажу від 23 листопада 2022 року, укладеного у простій письмовій формі, розписки від 23 листопада 2022 року, акту приймання-передачі коштів від 23 листопада 2022 року та акту приймання-передачі гаража від 23 листопада 2022 року, наданих позивачем, відповідач отримав від позивача 200 000 грн. у рахунок оплати вартості спірного гаража та передав його у володіння позивачу, зобов`язавшись нотаріально посвідчити угоду.

Разом з тим нотаріальне посвідчення вищевказаного договору не відбулося, оскільки відповідач ухиляється від з`явлення до нотаріуса, про що свідчать письмові вимоги позивача від 25 березня 2023 року та 01 вересня 2025 року з доказами надсилання, які повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Таким чином позивач втратив можливість нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу спірного гаража.

Відповідно до ст. 1 протоколу 1 Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття "майна" включає в себе в тому числі і нерухоме майно (рішення ЄСПЛ від 23.09.1982 р. у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції").

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно до ч. 3 ст.640 ЦК України вбачається, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як видно із досліджених судом доказів, позивач домовився з відповідачем щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, що підтверджується договором у простій письмовій формі, розпискою, актами приймання-передачі, вони виконали його умови, але нотаріально не посвідчили.

З огляду на вищезазначене, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, фактично відбулося повне виконання правочину з боку позивача (відповідач отримав обумовлену суму коштів в повному обсязі), даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується матеріалами справи, однак можливості для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивача обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 06 вересня 2017 року в цивільній справі № 6-1288цс17, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: від 07 грудня 2022 року у справі № 142/119/20, від 14 червня 2023 року у справі № 930/375/22, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 449/593/22 в Верховний Суд дійшов висновку, що із урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання договору дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України є способом захисту цивільних прав та інтересів учасників приватних відносин. Рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. При цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається в силу прямої вказівки в частині другій статті 220 ЦК України.

Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як встановлено судом визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

На підставі ст. 203, 220, 328, 334, 640, 638, 655 ЦК України, керуючись ст. 10, 12, 76-81, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов адовольнити повністю.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 23 листопада 2022 року між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право приватної власності на нерухоме майно гараж загальною площею 102,5 кв. метрів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набутий на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 2022 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя С. О. Бабій