Номер провадження: 22-ц/813/4940/25
Справа № 504/563/23
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Чеботар А.Г.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Антонової Л.Г.,

представника ОСОБА_2 адвоката Дирдіна О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

16.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове приміщення магазин продовольчих та канцелярських товарів, загальною площею 182,8 кв.м., торгівельна площа 127,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони по справі перебували у шлюбі з 19.11.1983 року по 10.12.2004 року.

За період шлюбу ними було придбано майно, яке після розірвання шлюбу було розділено за обопільною згодою шляхом укладення мирової угоди, затвердженою ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.01.2005 року, яка набрала законної сили 25.01.2005 року. Таким чином, між ними було розділено спільне майно, зокрема житловий будинок АДРЕСА_2 ; земельна ділянка розміром 0,08 га, за адресою АДРЕСА_2 ; та торгівельний павільйон розміщений на території Куліндорівського промвузла Комінтернівського району Одеської області. Ніяких спорів, щодо іншого майна, яке належало їм на той час не було. Крім майна, зазначеного у мировій угоді у період шлюбу 15.09.1997 року для здійснення майбутньої підприємницької діяльності ним було придбано приміщення для збереження газу у АДРЕСА_1 загальною площею 60.3 кв.м. та огорожі. У зв`язку з тим, що відповідачка була проти придбання зазначеного нежитлового приміщення, щоб не нашкодити сімейному бюджету, він взяв у борг грошові кошти у свого брата ОСОБА_3 для придбання зазначеного приміщення. Отримані у борг кошти він поступово повертав брату із власних коштів.

Таким чином, спірний об`єкт нерухомості був придбаний ним за його власні кошти, а тому належить йому на праві приватної власності. Спорів, щодо його належності особисто йому між ним та його колишньою дружиною при поділі майна не було, тому вказане майно не було предметом розподілу при розірванні шлюбу та не було зазначено у мировій угоді. Шлюб було розірвано 10.12.2004 року. 11.10.2017 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на зазначене приміщення. 05.09.2017 року між ОСОБА_1 та Красносільською сільською радою Комінтернівського району Одеської області укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0373 га, яка розташована АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0151, з цільовим призначенням землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. За період 2017-2018 роки він за власний рахунок та власними силами провів повну реконструкцію та перебудову старого приміщення, побудував нове приміщення, в результаті чого Декларація про готовність до експлуатації об`єкта «Реконструкція будівлі магазину продовольчих та канцелярських товарів» була зареєстрована відділом Державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області 12.11.2018 року за № ОД 41, про що йому було повідомлено листом Красносільської сільської ради від 16.11.2018 р. за № 05-11/4110.

Таким чином, в результаті проведення повної реконструкції, переобладнання та ремонтних робіт, відбулося значне поліпшення та значне збільшення площі та вартості майна, яке було придбане у 1997 році. Після проведення реконструкції з`явилася нова річ, на яку він набув право власності відповідно до діючого законодавства. Роботи проводились ним відкрито та ніяких питань з боку колишньої дружини не надходило.

16 серпня 2017 року він належним чином зареєстрував право власності на новостворене майно магазин продовольчих та канцелярських товарів, загальною площею 182,8 кв.м. (торгівельна площа 127,8 кв.м.).

Відповідно до Висновку про ринкову вартість магазину станом на 06.02.2023 року оціночна вартість об`єкта нерухомого майна складає 6 196 920,00 грн. На даний час у нього є бажання подарувати магазин донці ОСОБА_4 . Але звернувшись до нотаріуса йому було повідомлено, що для відчуження даного об`єкту нерухомого майна йому необхідно отримати згоду від колишньої дружини.

У зв`язку з цим, він звернувся до відповідачки з пропозицією надати дозвіл на відчуження на користь їх спільної дочки нерухомого майна, але отримав відмову.

Саме у зв`язку з цими обставинами, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності на нежитлове приміщення магазин продовольчих товарів, загальною площею 182,8 кв.м., торгівельна площа 127,8 кв.м., розміщеного за адресою АДРЕСА_1 .

В свою чергу, 18.05.2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя та здійснити поділ майна, а саме:

- визнати за нею право власності на 1/2 частку майна, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв.м., вартістю 1 006 648 грн. та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки під даним приміщенням, за експертною грошовою оцінкою -52 640, 5 грн.

Зустрічний позов було обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі, на протязі 21 року та на спільні кошти подружжя відповідно до договору купівлі-продажу від 15.09.1997 року придбав самостійно та таємно від неї, у КСП «Одеське» право власності на майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складалося з приміщення для збереження газу літ. «А», загальною площею 60,3 кв.м. Це майно підлягало розподілу ще у 2005 році, але вона про це майно не знала і дізналася лише при подачі первинного позову ОСОБА_1 . Вважала, що нежитлове приміщення та земельна ділянка під ним є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити її зустрічний позов.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.02.2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності було відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, здійснення поділу майна та визнання за нею права власності було задоволено частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя майно, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складалося з приміщення для збереження газу літ «А», загальною площею 60,3 кв. м. на момент договору купівлі-продажу від 15.09.1997 року, вартість якого станом на 17.04.2023 року складає 2 013 296,00 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 165/1000 частини майна - нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 182,8 кв. м. (т.1, а.с.198-201).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.02.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким його первісний позов задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.1-6).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.06.2025 року цивільну справу було направлено до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення (т.2, а.с.24-25).

Додатковим рішенням Доброславського районного суду Одеської області від 07.07.2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки під нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв.м., експертною грошовою оцінкою 52 640,50 грн., було відмовлено (т.2, а.с.52).

В апеляційному порядку додаткове рішення суду від 07.07.2025 року учасниками справи не оскаржується.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних, як первісних, так і зустрічних, суд першої інстанції виходив із того, що право власності первісного позивача у справі ОСОБА_1 на магазин продовольчих і канцелярських товарів в АДРЕСА_1 літ. А будівля магазину рік забудови 1973 р. площа основи 78,50 кв.м.; літ. А1 будівля магазину (площа основи 138,70 кв.м.), літ. а прибудова (площа основи 5,50 кв.м.) та літ. Б навіс, 2018 року побудови визнано і зареєстровано в установленому законом порядку, а тому визнання за ним права власності на вказаний об`єкт нерухомого мана в судовому порядку не вимагається.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, оскільки у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 318610309 від 23.12.2022 р., за ОСОБА_1 16.08.2017 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 3917, виданий 15.09.1997 року державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області Владовою Л.Е.; витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, серія та номер:12162293, виданий 16.10.2006 р, видавник Комінтернівське районне бюро технічної інвентаризації; технічний звіт про проведення обстеження приміщення, серія та номер 23, виданий 21.08.2017 р. видавник КП «Облпроект», зареєстроване право приватної власності у розмірі частки 1/1 на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою в АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 37-38).

Разом з тим, задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 та визначаючи спільним сумісним майном подружжя Охременко майно, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складалося з приміщення для збереження газу літ «А», загальною площею 60,3 кв. м. на момент договору Купівлі-продажу від 15.09.1997 р. вартість якого на 17.04.2023 року складає 2 013 296 грн., а також визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 165/1000 частини майна - нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 182,8 кв.м., судом першої інстанції не було враховано, що з таким зустрічним позовом ОСОБА_2 до суду не зверталась, і крім того, такого майна в АДРЕСА_1 , яке складалося з приміщення для збереження газу літ «А», загальною площею 60,3 кв. м. на час ухвалення судового рішення не існує, так як воно реконструйовано разом з іншими приміщеннями в магазин продовольчих і канцелярських товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 літ. А будівля магазину рік забудови 1973 р. площа основи 78,50 кв.м.; літ. А1 будівля магазину (площа основи 138,70 кв.м.), літ. а прибудова (площа основи 5,50 кв.м.) та літ. Б навіс, 2018 року побудови, та на яке за первісним позивачем ОСОБА_1 визнано і зареєстровано в установленому законом порядку право власності, про що вказано вище.

Таким чином, враховуючи, що оскаржуваним судовим рішенням за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 оскаржуваним судовим рішенням визнано право власності на частку приміщення, якого не існує, колегія суддів зазначає, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 обраний неефективний спосіб захисту своїх прав.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 вказувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 22.09.2020 року справі № 910/3009/18 вчергове нагадала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18). Також вона зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення прийнято не у повній відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасувати і в задоволенні її зустрічних позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити.

В решті оскаржуване рішення суду слід залишити без змін, так як воно є законним і обгрунтованим.

Колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 15 889,35 грн., як того вимагає ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні її зустрічного позову відмовлено, а також враховуючи, що апелянт ОСОБА_1 , який мав сплатити за апеляційну скаргу, в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , 15 889,35 грн., є інвалідом 2 групи безстроково (т.2, а.с.7), а тому звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року, в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 15 889,35 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять гривень 35 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.10.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева