КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 372/2755/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13432/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року та на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року, постановлені під головуванням судді Тиханського О.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку у натурі, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в якому, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, просив: виділити в натурі частину незавершеного будівництва житлового будинку, загальною площею 231,3 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності по ідеальній частці кожному на підставі рішення Верховного Суду від 08.07.2020 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54636695 від 19.10.2020 року, виділивши ОСОБА_2 наступні кімнати:

цокольний поверх, кімната 1-1- загальною площею 16,8 кв.м., кімната 1-2 загальною площею 21,7 кв.м.;

перший поверх, кімната 1-5, загальною площею 3,4 кв.м., кімната 1-6, загальною площею 2,9 кв.м., кімната 1-7, загальною площею 5,3 кв.м., кімната 1-8, загальною площею 8,5 кв.м., кімната 1-9, загальною площею 12,8 кв.м., кімната 1-10, загальною площею 25,5 кв.м., кімната 1-11, загальною площею 16,3 кв.м.;

ганок;

колодязь та септик залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:011:0020, площею 36,4 кв.м.;

Виділити в загальне користування співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 327,2 кв.м.;

Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати (т. 1 а.с.2-9, 192-194).

Посилався на те, що він та ОСОБА_1 являються співвласниками житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрував своє право власності на частину незавершеного будівництва, житловий будинок, готовність 67 % в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з цього реєстру.

29 травня 2004 року між сторонами по справі зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року. Після розірвання шлюбу фактичне проживання у будинку та його спільне використання стало неможливим.

В період шлюбу - 16 липня 2012 року ОСОБА_1 отримала в дар земельну ділянку, площею 0,1000 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Обухів, з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

28 березня 2014 року відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради був виданий будівельний паспорт на будівництво.

12 вересня 2014 року :01:011:0020 звернулася до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області з повідомлення про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1.

На даний момент відповідач одноособово використовує спільне майно та чинить ОСОБА_2 перешкоди у доступі, додатково встановила металевий паркан навколо периметру двох земельних ділянок, крім того повідомила, що не буде пускати до житлового будинку, оскільки земельна ділянка під будинком належить їй.

Також позивач неодноразово звертався до відповідачки з усними заявами про врегулювання спору, однак вони залишились без уваги.

Оскільки подальше спільне користування та розпорядження житловим будинком та земельною ділянкою є неможливим, єдиним способом фактично вирішити спір між позивачем та відповідачем є виділ в натурі частини незавершеного будівництва житлового будинку та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки (т. 1 а.с. 2-9, 192-194).

24 березня 2025 року надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Кулініченка Г.В., в якому останній просив відмовити в задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи відсутній будь-який доказ, що відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні даної 1/2 частини даного незавершеного будівництва. Виходячи з цього, відсутність спору свідчить про безпідставність позову.

Позивач залишає поза увагою, що 16 липня 2012 року ОСОБА_1 отримала в дарунок земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідач отримала земельну ділянку у дарунок, тим самим вона не придбана під час шлюбу сторін, а тому визнання права власності на 1/2 даної ділянки є порушенням права власності відповідача та не відповідає нормам земельного та цивільного законодавства.

Позивач уточнив свої вимоги на підставі висновку експерта, який відповідачем ставиться під сумнів, так як був проведений однобоко за участю тільки позивача.

Позивач вимагаючи виділити в натурі 1/2 частину незавершеного будівництва залишає поза увагою, тим самим приховує від суду, що з 2016 року він не несе ніяких витрат на дане майно та не підтверджує, що відповідач порушує будь-яке його право.

Спільне користування майном між сторонами є неможливим, виходячи з кількості судових справ з 2016 року. На даний час об`єкт є незавершеним з готовністю 67%. Позивач ніякого утримання з 2016 року не несе, всі витрати здійснює відповідач, а тому ідеальним вирішенням питання поділу між сторонами є виплата компенсації один одному, що позивачем ігнорується, матеріали справи не містять доказів порушеного права позивача, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог (т. 1 а.с. 197-201).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року, враховуючи ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку у натурі, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки - задоволено.

ОСОБА_2 виділено в натурі в окремий об`єкт нерухомості - 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20 листопада 2024 року, проведеної судовим експертом С. Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, а саме приміщення в житловому будинку площею 231,3 кв м:

- Приміщення 1-1 (16,8 кв м) - підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-2 (21,7 кв м) підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення I (4,7 кв м) підсобне приміщення;

- Приміщення 1-9 (12,8 кв м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-8 (8,5 кв м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-7 (5,3 кв м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-6 (2,9 кв м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-5 (3,4 кв м) - підсобне приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-10 (25,5 кв м) - житлове приміщення перший поверх;

- Приміщення 1-11 (16,3 кв м) - житлове приміщення перший поверх;

- Ганок а1;

- Колодязь 1 (1/2);

- Септик 2 (1/2).

ОСОБА_1 виділено в натурі в окремий об`єкт нерухомості - 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20 листопада 2024 року, проведеної судовим експертом С. Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, а саме приміщення в житловому будинку площею 231,3 кв м:

- Приміщення 1-3 (13,2 кв м) - підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-4 (26,5 кв м) підсобне цокольне приміщення;

- Приміщення 1-12 (10,1 кв м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-13 (12,8 кв м) - житлове приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-14 (23,8 кв м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-15 (18,2 кв м) - житлове приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-16 (3,4 кв м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Приміщення 1-17 (5,4 кв м) - підсобне приміщення другий поверх;

- Ганок а2;

- Колодязь 1 (1/2);

- Септик 2 (1/2).

Виділено в загальне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41від 20 листопада 2024 року, проведеної судовим експертом С. Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз земельну ділянку площею 327,2 кв.м, що має форму багатокутника ВБЖКОМЗЯВ.

Визнано за ОСОБА_2 , відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024 р., проведеної судовим експертом Сергієм Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, право власності на земельну ділянку площею 336,4 кв.м, що має форму багатокутника ПЕАРНМОП.

Виділено ОСОБА_1 відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20 листопада 2024 року, проведеної судовим експертом С. Лісниченком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз земельну ділянку площею 117,3 кв м, що має форму багатокутника БГПОКЖБ та земельну ділянку площею 219,1 кв м, що має форму багатокутника ЯЗМНРЯ.

Межі розподілу покладено по лініям:

- Відрізок ЯЗ довжиною 12,23 м покласти з точки Я, яка знаходиться на відстані 3,51 м від точки В, паралельно правій межі земельної ділянки;

- Відрізок ЗМ довжиною 16,11 м прокласти з точки З паралельно титульному фасаду житлового будинку «А1»;

- Відрізок МН довжиною 2,4 м прокласти з точки М на відстані 3,1 м від тильного фасаду житлового будинку «А1»;

- Відрізок НР довжиною 11,49 м прокласти з точки Н, при цьому точка Р знаходиться на відстані 14,35 м від точки А;

- Відрізок МО довжиною 14,83 м прокласти з точки М на відстані 1 м від лівого фасаду ганку «а2»;

- Відрізок ОП довжиною 0,15 м прокласти з точки О, перпендикулярно до центральної межі земельної ділянки;

- Відрізок ОК довжиною 14,43 м прокласти з точки О на відстані 2 м від центрального фасаду житлового будинку «А1»;

- Відрізок КЖ довжиною 1,62 м прокласти з точки К на відстані 2 м від правого фасаду житлового будинку «А1»;

- Відрізок ЖБ довжиною 5,44 м прокласти з точки Ж, при цьому точка Б знаходиться на відстані 12,35 м від точки Г.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 5 000, 00 грн та суму сплаченої вартості судової експертизи в розмірі 16 827, 92 грн, а всього 21 828, 92 грн. (т. 1 а.с. 218-233, 242-244).

Не погодившись з рішенням та з ухвалою районного суду, 20 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю; скасувати ухвалу про виправлення описки в оскаржуваному рішенні; стягнути судові витрати (т. 2 а.с. 1-7).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що судом першої інстанції було проігноровано пояснення, письмові докази сторони відповідача у зв`язку з чим суд однобічно розглянув справу.

Вказувала, що позивач останні роки ніяких витрат на утримання об`єкту незавершеного будівництва не несе, ремонтні робот не проводив.

Суд виділив позивачу частину незавершеного будівництва, при цьому, не вказавши, коли та яке право позивача порушив відповідачі, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи. Ні в рішенні суду, ні матеріали справи не містять будь-якого підтвердження порушення прав позивача відповідачем. Відтак, відсутній спір між сторонами.

Крім того, судом залишено поза увагою, що 16 липня 2012 року ОСОБА_1 отримала в дарунок земельну ділянку, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відтак, визнання права власності на даної ділянки є порушенням права власності відповідача та е відповідає нормам земельного та цивільного законодавства.

Заперечувала проти висновку експертизи, який був взятий до уваги під час ухвалення рішення, оскільки експертиза була проведена однобічно за участю тільки позивача. Представник відповідачки був повідомлений про проведення експертизи в день її проведення, відповідач взагалі не була повідомлена. Суд заливши вказані зауваження, не роз`яснив права проведення повторної експертизи, тим самим судом було порушено норми процесуального права (т. 2 а.с. 1-7).

В письмових поясненнях представник ОСОБА_2 - адвокат Стельникович С.А. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення районного суду залишити без змін (т. 2 а.с. 58-68).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Кулініченко Г.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.Позивач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Стельникович С.А. заперечували проти задоволення скарги і просили рішення районного суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не прибула, причини неявки не повідомила про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, про розгляд справи апеляційним судом 20 листопада 2025 року відповідач ОСОБА_1 була сповіщена 08 жовтня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Кулініченка Г.В. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 її представник - адвокат Кулініченко Г.В. підтвердив в судовому засіданні про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 52-57, 70).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.ст. 368, 369 ЦК України, ст. 63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними

За змістом норм ст.ст. 60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом положень ст.ст. 69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Нормою ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно зі ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 2, 3, 5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно зі ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, подружжя та співвласників жилого будинку.

Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 травня 2004 року між сторонами по справі зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року.

В період шлюбу - 16 липня 2012 року ОСОБА_1 отримала в дар земельну ділянку, площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

28 березня 2014 року відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради був виданий будівельний паспорт на будівництво.

Відповідно до постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.07.2020 визнано незавершений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 ідеальній частці належного їм на праві спільної сумісної власності незавершеного будівництвом житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-22).

Так, звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач посилався на те, що відповідач одноособово використовує спірне майно та чинить ОСОБА_2 перешкоди у доступі, додатково встановила металевий паркан навколо периметру двох земельних ділянок, крім того повідомила, що не буде пускати до житлового будинку, оскільки земельна ділянка під будинком належить їй. Позивач неодноразово звертався до відповідачки з усними заявами про врегулювання спору, однак вони залишились без уваги. Оскільки подальше спільне користування та розпорядження житловим будинком та земельною ділянкою є неможливим, єдиним способом фактично вирішити спір між позивачем та відповідачем є виділ в натурі частини незавершеного будівництва житлового будинку та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, посилалась на те, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження факту чинення відповідачем перешкоді у користуванні спірним майном. Посилалась на те, що позивач останні роки ніяких витрат на утримання об`єкту незавершеного будівництва не несе, ремонтні робот не проводив.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у відзиві на уточнену позовну заяву, сама відповідач зазначала, що спільне користування спірним майном сторонами у справі неможливе, виходячи з кількості судових справ з 2016 року (т. 1 а.с. 160).

Відтак, у справі, що переглядається, сторони не досягли домовленості щодо порядку та способу спільного користування спірними будинком та земельною ділянкою, що й стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. Відтак, такий спір підлягав вирішенню саме судом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року (справа № 9901/471/21) міститься правовий висновок, згідно якого ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №445/442/16-ц зробив висновок, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу.

Так, за клопотанням сторони позивача судом було призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу (т. 1 а.с. 103-104).

Згідно висновку експертів Київського НДІСЕ МЮ України № 4690/24-42/4691/24-41 за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 20.11.2024 року було запропоновано три можливих варіанти розподілу спірного майна сторін (т. 1 а.с. 152-176).

Разом з тим, відповідач не вказувала, який варіант поділу спірного майна її влаштовує та пропонує виділити їй в натурі.

Вирішуючи спір, врахувавши обставини справи, суд першої інстанції вважав, що найбільш прийнятним для співвласників майна є запропоновані експертом варіанти № 3 виділу в натурі спірного майна сторонам у справі.

Саме за таким варіантом, на переконання суду, у сторін буде можливість користуватися спірним майном незалежно один від одного, такий розподіл майна по відношенню до сторін буде справедливими, відповідатиме інтересам осіб та не буде порушувати їх прав.

Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками місцевого суду, оскільки саме варіант № 3 вищевказаного Висновку судового експерта Київського НДІСЕ МЮ України найбільш наближений до ідеальних часток співвласнику (по 50/100 частин кожному).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що висновок судової будівельно технічної експертизи не може брати до уваги, оскільки не є належним доказом у справі.

Наданий висновок експертів Київського НДІСЕ МЮ України № 4690/24-42/4691/24-41 є чітким, достатнім та обґрунтованим, належних доказів на підтвердження наявності підстав сумніватись у неупередженості та об`єктивності експерта, або доказів які б спростували повноту експертного висновку та свідчили б про необґрунтованість висновку експерта, суду не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що висновок експерта суперечить матеріалам справи.

Колегія суддів враховує, що експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок до ст. 384 КК України, висновок експерта містить докладний опис проведених ним досліджень та висновки на поставлені судом питання щодо можливості проведення поділу в натурі незавершеного будівництвом житлового будинку, а також виділу в нариті частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частки незавершеного будівництва житлового будинку.

Стороною відповідача не спростовано вказаного експертного висновку, клопотання про проведення повторної та (або) додаткової експертизи у даній справі не заявлялось.

Крім того, відповідачка посилалась на те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що 16 липня 2012 року ОСОБА_1 отримала в дарунок земельну ділянку, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відтак, вважала, що вказане майно не може бути предметом поділу.

Згідно з частиною 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

В порядку, визначеному ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) сформульований правовий висновок, що у тому разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частку будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18) зазначено, що земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року, статті 377 ЦК України.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та в постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 206/6366/17 (провадження №61-1026св22), які враховані судом апеляційної інстанції у цій справі, що переглядається.

Враховуючи, що спірний об`єкт нерухомого майна розташовується на земельній ділянці з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в силу вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України до позивача переходить право власності на частку в цій земельній ділянці.

Отже, оскільки споруджений на земельній ділянці житловий будинок є спільним майном подружжя, тому до позивача перейшло право власності і на земельну ділянку під ним в частці, розмір якої відповідає частці у праві на будинок. З наведених підстав правильним є висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції вірно зазначив, приймаючи до уваги, що право власності на спірну земельну ділянку і було набуто відповідачем у дарунок в період шлюбу сторін, що оскільки на цій спірній земельній ділянці із кадастровим номером :01:011:0020 фактично розташоване спірне домоволодіння, яке є об`єктом спільної сумісної власності сторін та позовні вимоги про поділ такого домоволодіння підлягають задоволенню, спираючись на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, норми ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, є правомірними, обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги про поділ спірної земельної ділянки шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної часткової власності на неї в розмірі відповідно до варіанту № 3 проведеної судової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи № 4690/24-42/4691/24-41 від 20.11.2024.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а вимога про скасування ухвали Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року про виправлення описки була похідною, інші доводи щодо підстав для її скасування відсутні, відтак, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року та ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 листопада 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов