КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-з/947/357/25
УХВАЛА

14.10.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в місті Одесі заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Главацького Юрія Анатолійовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кірнас Ірини Володимирівни, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та скасування рішення приватного нотаріуса,

ВСТАНОВИВ:

22.09.2025 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кірнас Ірини Володимирівни, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та скасування рішення приватного нотаріуса, в якій позивач просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.08.2025 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірнас Іриною Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №2045;

- застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу, шляхом витребування житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 590,7 кв.м., з яких житлова площа 210,0 кв.м. у ОСОБА_3 ;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кірнас Ірини Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним №80610866 від 29.08.2025 року о 17:30:34, яким зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 590,7 кв.м., з яких житлова площа 210,0 кв.м. за ОСОБА_3 ;

- стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді по справі 23.09.2025 року.

Ухвалою суду від 25.09.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху.

01.10.2025 року на виконання ухвали суду представником позивача надано до суду заяву про усунення недоліків разом з квитанцією про сплату судового збору.

Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 25.09.2025 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02.10.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

07.10.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту та оголошення заборони суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії до набрання законної сили рішення суду по суті спору, щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 590, 7 кв. м., житловою площею 210, 0 кв. м.

В обґрунтування заявлених вимог, представник позивача зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом з приводу нерухомого майна, яке належало ОСОБА_1 , а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 590,7 кв. м., житловою площею 210,0 кв. м., який вибув з власності позивача поза його волі на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29.08.2025 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірнас І. В. з реєстровим № 2045, із порушенням вимог діючого законодавства, оспорювання якого є предметом заявленого позову.

Представник позивача вказує, що наразі існує небезпека того, що відповідачем ОСОБА_3 буде вжито заходи, спрямовані на відчуження зазначеного вище нерухомого майна на користь третіх осіб, у зв`язку з чим наявні підстави для вжиття заявлених заходів забезпечення позову, що забезпечить виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Представник вказує, що невжиття зазначених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання позитивного для ОСОБА_1 рішення суду та унеможливити ефективний захист та поновлення його порушених прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки до моменту ухвалення рішення ОСОБА_3 , зможе реалізувати свої наміри та вчинити дії спрямовані на зміну власника вказаного нерухомого майна, що призведе до необхідності звернення ОСОБА_1 , до суду із додатковими позовами спрямованими на захист порушених прав.

У відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді.

Ухвалою суду від 09.10.2025 року визнано вказану заяву такою, що відповідає вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України та призначено заяву до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14 жовтня 2025 року о 12 годині 45 хвилин, з викликом позивача по справі.

У судове засідання призначене на 14.10.2025 року сторона позивача не з`явилась, однак до суду від представника позивача надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, перевіряючи надану до суду заяву та додані до неї документи, вбачається, що предметом позову в даній справі є оспорювання позивачем договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.08.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірнас Іриною Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №2045, щодо нерухомого майна домоволодіння, загальною площею 590,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_1 .

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №442153511 від 04.09.2025 року судом перевірено та встановлено, що право власності на нерухоме майно домоволодіння, загальною площею 590,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер якого: 100, зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі вищевказаного договору, який є предметом оскарження в даній справі. Також, у відповідності до вказаної довідки вбачається, що позивач у справі ОСОБА_1 був іпотекодавцем даного нерухомого майна.

За наслідком чого, суд вважає встановленим, що між сторонами по справі виник спір стосовно нерухомого майна домоволодіння, загальною площею 590,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності за відповідачем по справі ОСОБА_3 за наслідком оспорювання позивачем підстав набуття прав на дане майно.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Ухвалюючи дане судове рішення та визначаючи вид забезпечення позову, судом також ураховується висновок Верховного Суду викладений у постанові від 19.02.2021 року по справі № 643/12369/19 відповідно до якого, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Верховний Суд зауважив, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Верховний Суд звертав увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснень Верховного Суду, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає обґрунтованими доводи про необхідність та наявними підстави для вжиття заходів забезпечення позову в даній справі шляхом встановлення заборони суб`єктам державної реєстрації, у тому числі державним реєстраторам, нотаріусам, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо нерухомого майна домоволодіння, загальною площею 590,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 , підстави набуття на яке оспорюють ся позивачем в цій справі, що буде співрозмірним заходом забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, пов`язаний з предметом спору і позову по справі, а також приймаючи, що у разі невжиття заходів забезпечення позову відповідачем спірне нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, або внесені зміни щодо його конфігурації, типу, опису, що значним чином ускладнить виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, на підставі чого суд доходить до висновку про обґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову на спірне нерухоме майно у заявлений спосіб.

Також приймаючи, що встановлення заборони на проведення реєстраційних дій щодо спірного майна за своєю суттю забороняє право розпорядженням майном, суд вважає безпідставними доводи позивача про необхідність одночасного накладення арешту на дане майно, у зв`язку з чим, вимоги заявника в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню у вищевикладений спосіб.

При цьому, вжиті вказані заходи забезпечення позову на спірне майно до вирішення спору по суті, не призведе до обмеження прав відповідачів з користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Вжиття заявлених заходів забезпечення позову на майно не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

У відповідності до ч.1-3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують обставини, передбачені ч. 3 ст. 154 ЦПК України, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, у зв`язку з чим судом вказане питання одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову не вирішується.

Одночасно суд роз`яснює, що відповідачі у відповідності до вимог ст. 154 ЦПК України, мають право після застосування судом заходів забезпечення позову на звернення до суду з відповідним клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

Суд вважає за необхідне направити копію ухвали для виконання до Управління державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради, як до належного суб`єкта виконання та реєстрації обтяження щодо спірного нерухомого майна.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Главацького Юрія Анатолійовича про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/35516/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кірнас Ірини Володимирівни, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та скасування рішення приватного нотаріуса, а саме:

- Встановити заборону суб`єктам державної реєстрації, у тому числі державним реєстраторам, нотаріусам, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо нерухомого майна домоволодіння, загальною площею 590,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100.

У іншій частині вимог заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Главацького Юрія Анатолійовича про забезпечення позову залишити без задоволення.

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного Департаменту Одеської міської ради (місцезнаходження: 65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6).

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом.

Копію ухвали направити для відома учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Головуючий Калініченко Л. В.