П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 759/25472/24

Провадження №22-ц/824/11189/25

Резолютивна частина постанови оголошена 15 жовтня 2025 року

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року, ухваленого у складі судді Горбенко Н.О., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та встановлення конкретного порядку користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що з 23 січня 1987 року має зареєстроване місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Вказана квартира не приватизована, по квартирі обліковується особовий рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), відкритий на ім`я ОСОБА_4 для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.

Власник особового рахунку ОСОБА_4 померла, вона була матір`ю ОСОБА_5 , колишнього чоловіка позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім позивача у квартирі станом за 15 листопада 2024 року зареєстровано місце проживання шести осіб.

Позивач зазначає, що мала доступ до квартири, проживала в ній, в одній із кімнат зберігалися її особисті речі, систематично вона сплачувала за комунальні послуги, але починаючи з вересня 2024 року ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою колишнього чоловіка позивача, та її син ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_6 почали чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою.

Відповідачі самовільно змінили замок, вчиняють сварки з позивачем та не надають доступу до помешкання. 19 вересня 2024 року у Святошинському управлінні поліції ГУНП у м. Києві було зареєстровано заяву позивача до «Інформаційного порталу Національної поліції України в підсистемі «Єдиний облік» за № 58266 та розглянуто її звернення.

Після вивчення звернення обставин або фактичних даних, які б свідчили про наявність в даній події ознак кримінального правопорушення не встановлено, як наслідок, вказана подія не була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наразі позивач, як особа, що зареєстрована в квартирі, бажає в судовому порядку вселитися до квартири, усунути перешкоди в користуванні квартирою та встановити конкретний порядок користування квартирою.

Оскільки позивач має намір проживати в квартирі, сплачувати нараховані комунальні послуги за квартиру, а відповідачі проживають у квартирі, проте чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання. Витребувано у Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації інформацію з реєстру територіальної громади м. Києва про всіх зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, а саме в квартирі АДРЕСА_1 . Витребувано від Святошинського управління поліції ГУНП в м. Києві інформацію про кількість викликів, що надійшли на лінію 102, пов`язаних з правопорушеннями, що могли мати місце в квартирі АДРЕСА_1 в період з 01 січня 2022 року по 09 листопада 2024 року; інформацію із зазначенням прізвища ім`я та по батькові осіб, що телефонували на лінію 102, пов`язаних з правопорушеннями, що могли мати місце в квартирі АДРЕСА_1 в період з 01 січня 2022 року по 09 листопада 2024 року; копії висновків, повідомлень, що були виготовлені за результатами розгляду правопорушень, що могли мати місце в квартирі АДРЕСА_1 в період з 01 січня 2022 року по 09 листопада 2024 року.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та встановлення конкретного порядку користування житловим приміщенням - задоволено частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 ні перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять гривень) 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять гривень) 60 копійок.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що дійсно, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним житлом між його користувачами, такий порядок користування може встановити суд.

Однак, позивачем не визначено у позові, яку саме кімнату вона просить виділити їй у користування, якою саме кімнатою вона користувалася, проживаючи у спірній квартирі, чи кожна з кімнат у квартирі є ізольованою, не додано до матеріалів справи технічного паст пору квартири та не подано клопотання про витребування зазначених доказів судом.

Також, враховуючи площу квартири та кількість зареєстрованих у квартирі осіб, позивач не вказала, який саме порядок користування квартирою був побутово визначений сторонами до виникнення між ними спору.

При вирішенні позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, суд враховує баланс інтересів інших осіб, які мають право користування спірною квартирою та дійшов висновку, що позивач не вказала конкретного порядку користування спірною квартирою - окрему кімнату, яку вона хоче виділи собі у користування, при цьому відповідачі наполягають на неможливості встановлення порядку користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири, відтак наразі така вимога позивача не підлягає задоволенню.

При цьому, суд зауважує, що у цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею особами, які в ній проживають. Тому, критерій необхідності виділення у користування кожному користувачу по 13,65 кв. м житлової площі на одну особу, про що вказує у відзиві сторона відповідача, не є обов`язковим.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу сторони у справі не скористалися.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Панов Л.В. підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Бондар А.В. в судове засідання не з`явилися.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Бондар А.В. подано до апеляційного суду заяву, в якій він просив розглянути справу без участі позивача та її представника.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Бондар А.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23 січня 1987 року має зареєстроване у визначеному законом порядку місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 09 листопада 2024 року та копією паспорта громадянина України.

Квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, що підтверджується відповіддю Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на адвокатський запит від 20 листопада 2024 року.

Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі АДРЕСА_1 станом на 17.12.2024 року зареєстровано семеро осіб, з яких: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Згідно інформації КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» по квартирі обліковується особовий рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) відкритий на ім`я ОСОБА_4 для оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у ході розгляду справи, власник особового рахунку ОСОБА_4 померла.

ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_5 , колишнього чоловіка ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 14 лютого 2005 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Отже, ОСОБА_1 була вселена у спірну квартиру членом сім`ї наймача квартири ОСОБА_5 , з яким перебувала у шлюбі.

11 жовтня 1994 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1346.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказує на те, що вона була вселена у спірну квартиру членом сім`ї наймача цієї квартири, зареєстрована у квартирі та має право користування нею. Проте, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , самовільно змінили замок, вчиняють сварки з позивачем та не надають доступу до житла.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству.

Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду регулюється главою 2 розділу ІІІ ЖК України

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 61 ЖК України користування житловим приміщенням у будинках державного з громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї а ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

При цьому суду необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Права власника житлового будинку, квартири визначено статтями 317, 383 ЦК України та стаття 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна.

Судом встановлено, що позивач та відповідачі не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою.

Відповідно до матеріалів справи, 11 жовтня 1994 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1346.

Разом з тим, ОСОБА_1 з 23 січня 1987 року має зареєстроване у визначеному законом порядку місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 09 листопада 2024 року та копією паспорта громадянина України та не була виписана з вказаної квартири.

Отже, виходячи з наведеного ОСОБА_1 була зареєстрована відповідно до чинного на той момент законодавства членом родини наймача а саме її сином та колишнім чоловіком ОСОБА_5 .

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Також у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач не набув чи втратив зв`язок з жилим приміщенням за своїм місцем реєстрації а таким чином позивач зберегла право користування спірним житловим приміщенням як і інші зареєстровані особи.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 офіційно зареєстрована за вказаною адресою, а тому вона має рівні права з іншими особами які зареєстровані в нежитловому приміщені.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню шляхом усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою, шляхом її вселення до житлового приміщення.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна