ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 705/5958/24
Провадження № 22-ц/821/1294/25
категорія: 302080000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Гончар Н. І., Фетісової Т. Л.,

секретаря Костенко А. І.,

учасники справи:

позивач - Уманська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Маркович Вікторії Олександрівни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2025 року у цивільній справі за позовом Уманської міської ради до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації, у складі головуючої судді Гудзенко В. Л.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року Уманська міська рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на адресу виконавчого комітету Уманської міської ради надійшов лист Управління Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області «Про усунення порушень законодавства» № 131900-13/1851-2024 від 23.07.2024, з якого вбачається, що Управлінням було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності виконавчого комітету Уманської міської ради за період часу з 01.01.2020 по 31.12.2023, якою з поміж іншого встановлено порушення норм чинного законодавства продажу земельної ділянки з кадастровим номером: :02:002:0434 та надано вказівку вчинити всі необхідні дії, спрямовані на повернення зазначеної вище земельної ділянки у комунальну власність.

Зазначає, що рішенням Уманської міської ради «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб з питань надання в користування земельних ділянок» № 27-28/8 від 13.12.2021 надано в користування шляхом укладення договору оренди землі ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку) площею 2,7896 га (кадастровий номер: :02:002:0434) за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок земель комунальної власності Уманської міської ради, строком на 10 років.

30.12.2021 між Уманською міською радою та відповідачем було укладено договір оренди землі, площею 2,7896 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці на момент укладення договору оренди знаходився об`єкт нерухомого майна незавершений будівництвом торгівельно-розважальний комплекс з паркінгом та готелем, який перебуває у власності відповідача, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44403873 від 04.10.2021.

04.10.2021 за відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва незавершений будівництвом торгівельно-розважальний комплекс з паркінгом та готелем 5,7% готовності за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:002:0434, площею 2,7896 га.

Вказує, що рішенням Уманської міської ради «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу за адресою: АДРЕСА_1 » № 16-45/8 від 23.12.2022 затверджено відповідачу оціночну вартість земельної ділянки. На підставі вказаного рішення 09.01.2023 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л. О.

Отже, на думку Уманської міської ради, нею було здійснено відчуження земельної ділянки на користь відповідача, на якій на момент відчуження знаходився об`єкт незавершеного будівництва, незавершений будівництвом торгівельно-розважальний комплекс з паркінгом та готелем 5,7% готовності. Відповідачем на момент набуття у власність земельної ділянки не було здійснено введення об`єкта незавершеного будівництва в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права, а визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію не передбачено.

Таким чином, наявність на орендованій земельній ділянці згідно з Договором оренди земельної ділянки від 13.12.2021 об`єкту незавершеного будівництва, не надавала відповідачу права на придбання у власність земельної ділянки поза межами конкурентних засад, а саме: як власнику об`єкта нерухомого майна та підлягала продажу виключно на підставі земельних торгів.

Позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що укладений 09.01.2023 між Уманською міською радою та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л. О. за № 29 недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 2,7896 га (кадастровий номер: :02:002:0434) за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на ім`я ОСОБА_1 .

Вирішити питання щодо судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2025 року позов задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що укладений 09.01.2023 між Уманською міською радою та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л. О. за № 29 недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 2,7896 га (кадастровий номер: :02:002:0434) за адресою: АДРЕСА_1 , проведену 16.01.2023 приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л. О. на ім`я ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що укладений 09.01.2023 між Уманською міською радою та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Уманської міської ради понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 4544,8 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Рішення мотивовано тим, що під час продажу спірної земельної ділянки відповідачу не існувала жодна з підстав, що визначені ч. 2, ч. 3 ст. 134 ЗК України, які б звільняли позивача від обов`язку проведення земельних торгів щодо продажу земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :02:002:0434, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 2,7896 га та надавали б позивачу право на безоплатну передачу, шляхом укладення спірного договору, земельної ділянки саме з огляду на розміщення на ній об`єкта нерухомого майна, котрий належить на праві власності відповідачу.

Щодо скасування рішень про державну реєстрацію суд дійшов висновку, що наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 07.06.2025, представник ОСОБА_1 адвокат Маркович В. О. просить суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявлені позовні вимоги фактично зводяться до позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку розміром 2,7896 га, на якій, що не заперечується позивачем, знаходить об`єкт незавершеного будівництва, належний відповідачу, та яким на виконання умов оскаржуваного договору сплачено 8368800 грн, питання про повернення яких позивачем не ставиться.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки вказаним аргументам, викладеним представником відповідача.

Справа № 705/5958/24 за позовом Уманської міської ради до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації не є справою незначної складності, має істотне значення для сторін, оскільки зводиться до фактичного позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку, яка за рішенням позивача була продана за 8368800 грн, дана справа становить значний суспільний інтерес, тому відсутні підстави для визнання такої справи малозначною, судом першої інстанції порушено норми процесуального законодавства.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що об`єкт незавершеного будівництва не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права в розумінні ст. 181 та ч. 2 ст. 331 ЦК України, з огляду на, що відсутні підстави застосування положень ч. 2 ст. 134 ЗК України не відповідають обставинам справи.

Також зазначає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема неправильно тлумачено норми права, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності.

03.07.2025 представником Уманської міської ради адвокатом Буряком О. Г. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2025 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Вважає, що зі змісту апеляційної скарги відповідача на оскаржуване рішення вбачається, що викладена в ній правова позиція повністю дублює правову позицію, що була викладена в заявах по суті справи під час розгляду даної справи в суді першої інстанції. Жодних нових, додаткових аргументів відповідачем наведено не було.

Дані обставини свідчать про те, що розгляд справи № 705/5958/24 в порядку спрощеного позовного провадження жодним чином не позбавив відповідача висловити свою позицію у цій справі, а суд першої інстанції здійснити повний та всебічний розгляд даної справи, у зв`язку з чим права відповідача порушені не були.

Також вважає, що суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права при розгляді даної справи та прийнятті рішення, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Згідно з актом ревізії № 131920-22/7 від 25.06.2024, Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності виконавчого комітету Уманської міської ради в період з 29.03.2024 по 20.06.2024 (із зупиненням на період з 05.04.2024 по 08.05.2024 та з 23.05.2024 по 30.05.2024) за період з 01.01.2020 по 31.12.2023 та встановлено ряд порушень та недоліків.

Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області 23.07.2024 надіслано на адресу виконавчого комітету Уманської міської ради вимогу «Про усунення порушень законодавства» № 131900-13/1851-2024. Ревізією встановлено, з-поміж іншого, порушення норм чинного законодавства під час продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0434 та надано вказівку забезпечити повернення у комунальну власність відчуженої земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0434, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки (т.1 а.с. 21-23).

Згідно з рішенням 28 сесії Уманської міської ради № 27-28/8 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб з питань затвердження матеріалів із землеустрою та надання земельних ділянок у користування» від 13.12.2021, вирішено надати в користування на умовах оренди земельні ділянки, шляхом укладення договору оренди землі, у тому числі земельної ділянки площею 2,7896 га, для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 за рахунок земель комунальної власності Уманської міської ради строком на 10 років (т.1 а.с. 24).

13.12.2021 між Уманською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди, відповідно до якого орендодавець на підставі рішення Уманської міської ради від 13.12.2021 № 27-28/8 надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0434, площею 2,7896 га для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок земель комунальної власності Уманської міської ради. На земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна незавершений будівництвом торгівельно-розважальний комплекс з паркінгом та готелем, який перебуває у власності орендаря на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 44403873 від 04.10.2021. Договір укладено терміном на 10 років до 13.12.2031 (т.1 а.с. 25-29).

01.09.2021 наказом Уманської міської ради № 240/15-18 «Про присвоєння адреси щодо об`єкта будівництва», присвоєно об`єкту будівництва «Будівництво торгівельно-розважального комплексу з паркінгом та готелем» на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0434, адресу: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 30).

04.10.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Ладижинської сільської ради проведено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за № 060, а саме об`єкту незавершеного будівництва, торгівельно-розважальний комплекс з паркінгом та готелем 5,7% готовності, що розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :02:002:0434, за адресою АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с. 31).

Рішенням № 41-28/8 Уманської міської ради VIII скликання 28 сесії від 13.12.2021, винесено рішення «Про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 » (т. 1 а.с. 36).

Згідно з рішенням № 16-45/8 Уманської міської ради VIII скликання 45 сесії від 23.12.2022 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу за адресою: АДРЕСА_1 », вирішено продати ОСОБА_1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 2,7896 га (кадастровий номер :02:002:0434) за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку (т.1 а.с. 37).

Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що був укладений 09.01.2023 між Уманською міською радою та ОСОБА_1 , Уманська міська рада на підставі рішення Уманської міської ради № 16-45/8 від 23.12.2022 передала за плату, а ОСОБА_1 прийняв у власність земельну ділянку, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку, площею 2,7896 грн., місце розташування АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0434. Вартість земельної ділянки за договором складає 8368800 грн. На земельній ділянці розташований незавершений будівництвом торгівельно-розважальний комплекс з паркінгом та готелем, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виконавчим комітетом Ладижинської сільської ради Черкаської області 04.10.2021, номер запису права власності 44403873 (т.1 а.с. 38-40).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2025 року відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 цієї статті).

Згідно положень ч. 5 ст. 16 та ч. 5 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, якою унормовано повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У рішенні Рисовський проти України від 20.10.2011 (п. 71) ЄСПЛ зазначав про принцип належного урядування, який, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).

Територіальна громада як власник об`єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, ЦК України та ЗК України. Тому суб`єкт владних повноважень, який діє в інтересах територіальної громади як власника майна, повинен вчиняти щодо нього будь-які дії виходячи з волі та волевиявлення власника, у межах і спосіб волевиявлення, що характеризує добросовісність набуття права власності (володіння, користування, розпорядження). Порушення вимог законодавства під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності не тільки не відображає волю територіальної громади на розпорядження земельними ділянками комунальної форми власності, а й порушує суспільні інтереси та інтереси територіальної громади (постанова ВС КГС від 22.10.2024 зі справи № 918/2/24).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 2 ст. 127 ЗК України (тут і надалі в редакції, чинній на час прийняття рішення міської ради про продаж відповідачу спірної земельної ділянки) продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності та набуття прав користування ними (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюються на конкурентних засадах (на земельних торгах) у формі електронного аукціону у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 134 ЗК України передбачалось, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Отже, продаж на конкурентних засадах (земельних торгах) не застосовується щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності у разі розташування на них об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Таке положення законодавства спрямоване на забезпечення принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Цивільний кодекс України при класифікації речей як об`єктів цивільних прав поділяє речі на рухомі і нерухомі.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, основним критерієм віднесення речей до нерухомих є фізична прив`язка об`єктів, розташованих на земельній ділянці, переміщення яких неможливо без їх знецінення. Вказані ознаки є основними і їх розглядати необхідно у сукупності.

За змістом ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У розумінні частини другої вказаної статті ЦК України житлові будинки, будівлі, споруди тощо охоплюються поняттям «нерухоме майно». Однак вказаний перелік об`єктів нерухомого майна не є вичерпним.

Так, зокрема, відповідно до ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення.

Таким чином, нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення.

Особливістю правового режиму нерухомого майна є те, що у процесі створення воно може набувати статусу як незавершеного будівництвом нерухомого майна, так і завершеного нерухомого майна.

Виходячи з аналізу чинного законодавства, вбачається, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачалось, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

Отже об`єкт незавершеного будівництва за визначенням ч. 3 ст. 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво), оскільки правовий статус об`єкта як нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва, а визнання за судовим рішенням права власності цієї особи на об`єкт незавершеного будівництва ні за яких умов не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу ново створеного нерухомого майна.

З метою отримання можливості укладення цивільно-правових договорів (купівлі-продажу, застави тощо) щодо об`єкта незавершеного будівництва (сукупності будівельних матеріалів), тобто можливості набути відповідні цивільні права та обов`язки власника майна, забудовник вправі, до завершення будівництва та досягнення його кінцевої мети у вигляді створення нерухомого майна, здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, надавши органу державної реєстрації визначений законодавством перелік документів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 № 916/633/19, від 13.03.2019 у справі № 910/4032/18 і від 26.02.2020 у справі № 914/1658/15.

Державна реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва не змінює визначеного ч. 3 ст. 331 ЦК України статусу такого об`єкта як сукупності будівельних матеріалів та обладнання. Вона не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 914/2070/19).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 511/2303/19 вказала, що «відповідно до вимог ст. 328 та ст. 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна)».

З матеріалів справи вбачається, що на момент прийняття рішення № 16-45/8 Уманської міської ради VIII скликання 45 сесії, на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0434, площею 2,7896 га, за адресою АДРЕСА_1 , знаходився об`єкт незавершеного будівництва - незавершений будівництвом торгівельно-розважальний комплекс з паркінгом та готелем, 5,7% готовності, право власності на яке було зареєстроване 04.10.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Ладижинської сільської ради за № 060 за відповідачем.

Отже, наданими доказами підтверджено, що на момент прийняття рішення позивачем, що стало підставою для набуття відповідачем речового права на земельну ділянку, на ній були відсутні об`єкти нерухомого майна, а знаходився об`єкт незавершеного будівництва готовністю 5,7%. Така обставина, в аспекті приписів ч. 2 ст. 134 ЗК України, не дає право власнику такого незавершеного будівництвом об`єкту щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з її власником (органом місцевого самоврядування, що діє в інтересах територіальної громади) без проведення земельних торгів, як у даному випадку.

Тому доводи скаржника про те, що спірна земельна ділянка нерозривно пов`язана з нерухомим майном відповідача, яке на ній знаходиться, свого підтвердження при апеляційному перегляді справи не знайшли, адже нерухоме майно відповідача на час укладення оспорюваного договору щодо земельної ділянки на ній не перебувало.

При цьому доказів належної реєстрації права власності відповідача саме на завершений будівництвом об`єкт матеріали справи не містять.

Отже, належний на праві власності ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , готовність якого складає 5,7%, не є об`єктом нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не свідчить про те, що воно є об`єктом нерухомості.

Щодо доводів скаржника про те, що саме позивач допустив імовірне порушення законодавства при укладення договору, а саме перевищення повноважень при укладенні оспорюваного договору, слід зазначити наступне.

Об`єкт незавершеного будівництва не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права в розумінні ст. 181 та ч. 2 ст. 331 ЦК України, приймаючи до уваги винятки щодо продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельних ділянок комунальної власності, що передбачені ч. 2 ст. 134 ЗК України, наявність на орендованій земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва не надавала відповідачу права на придбання у власність спірної земельної ділянки поза межами конкурентних засад, а саме як власнику ніби-то об`єкта нерухомого майна та підлягала, продажу позивачем виключно на підставі земельних торгів. Відтак, передача спірної земельної ділянки у власність без проведення земельних торгів поставила відповідача в привілейоване становище та призвела до порушення прав і законних інтересів Уманської територіальної громади, яка відповідно до ст. 13 Конституції України є власником землі та інших природних ресурсів, оскільки громада, зокрема, втратила можливість отримати максимально великий розмір плати при продажі земельної ділянки.

У даній справі з наявних доказів вбачається, що під час продажу спірної земельної ділянки відповідачу не існувала жодна з підстав, що визначені ч. 2, ч. 3 ст. 134 ЗК України, які б звільняли позивача від обов`язку проведення земельних торгів щодо продажу земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :02:002:0434, площею 2,7896 га, за адресою АДРЕСА_1 .

З урахуванням вказаного порушення законодавства Уманська міська рада діяла всупереч волі власника земельної ділянки - Уманської міської територіальної громади, а тому спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі.

У постанові ВП ВС від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зазначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 1, ч. 2 ст. 228 ЦК України).

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 особа може набути право користування земельною ділянкою поза конкурсом лише під нерухомим майном та площею необхідною для його обслуговування і експлуатації.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.01.2023, укладений між Уманською міською радою та ОСОБА_1 , на підставі якого останній отримав у приватну власність земельну ділянку без проведення земельних торгів, підлягає визнанню недійсним, адже мало місце втрата майна власником поза його волею, враховуючи, що органи місцевого самоврядування діють від імені населення відповідної територіальної громади, як безпосереднього власника нерухомого майна комунальної форми власності.

Статтею 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Отже, у розумінні положень наведеної норми права, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З урахуванням вище викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав відповідача стосовно спірної земельної ділянки.

Щодо способу захисту порушеного права, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Разом з тим, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам і така позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 та від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, якщо земельною ділянкою неправомірно заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник із дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Такі правові висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 372/770/19.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин, однак у даному випадку сторони пов`язані оспорюваним правочином договором купівлі-продажу від 09.01.2023, укладеним між Уманською міською радою та ОСОБА_1 , отже критерію ефективності відповідатиме спосіб захисту, спрямований на визнання недійсним відповідного правочину та скасування державної реєстрації права власності на землю за відповідачем, що відновлює порушені права позивача і не суперечить принципам цивільного судочинства, а також не позбавляє права відповідача в подальшому звернутися до суду з позовом, зокрема, і про відшкодування заподіяних йому цим збитків, в разі їх наявності (реальних або упущеної вигоди).

Доводи скаржника щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 274 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 2 ст. 277 ЦПК України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 279 ЦПК України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, крім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

З матеріалів справи вбачається, що предметом порушеного спору є визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації.

Слід зазначити, що як при подачі позову, так і при подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір, як за вимоги немайнового характеру.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, справи за позовами юридичних осіб про визнання договору купівлі-продажу недійсним не належать до тієї категорії справ, які повинні розглядатися виключно за правилами загального позовного провадження.

Сторони по справі були обізнані про її рух, користувались своїми процесуальними правами щодо ознайомлення з матеріалами справи, подачі заяв, клопотань, відзиву на позов, тощо.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи в порядку письмового провадження.

Отже, виходячи з предмету спору та розміру заявлених позовних вимог, апеляційний суд вважає, що призначення судом першої інстанції при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін не є порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відхиленням вимог апеляційної скарги витрати скаржника, пов`язані з апеляційним переглядом справи, до відшкодування не підлягають.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу представником Уманської міської ради адвокатом Буряком О. Г. просив суд стягнути із скаржника на користь Уманської міської ради витрати на правничу допомогу у розмірі 4500 грн.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незлежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Визначаючи розмір компенсації витрат адвоката позивача на правничу допомогу в апеляційному суді, який заявлений до стягнення в сумі 4500 грн, апеляційний суд приймає до уваги, що саме такий розмір належним чином відповідає складності даної справи та обсягу виконаних адвокатом робіт, а також вимогам ст. 137 ЦПК України, щодо співмірності таких витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Маркович Вікторії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Уманської міської ради 4500 грн в рахунок відшкодування понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Н. І. Гончар

Т. Л. Фетісова