Номер провадження: 22-ц/813/2192/25
Справа № 502/2503/23
Головуючий у першій інстанції Балан М. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс»,

треті особи приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Мельник Юрій Анатолійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 серпня 2024 року у складі судді Балана М.В.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», треті особи: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я.В., приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Мельник Ю.А. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову зазначав, що 19.02.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., був виданий виконавчий напис № 2340, відповідно до якого з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» стягується заборгованість в розмірі 142132,93 гривень. На підставі виконавчого напису нотаріуса № 2340 від 19.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельником Ю.А., 03.03.2021 відкрито виконавче провадження № 64700756.

Позивач вважає, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з грубим порушенням норм діючого законодавства, заборгованість, яка примусово стягується з Позивача на користь Відповідача абсолютно не відповідає критеріям, які законом пред`являються до такої заборгованості, яка може бути примусово реалізована шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом, а тому оскаржуваний виконавчий напис підлягає визнанню судом таким, що не підлягає примусовому виконанню з огляду на наступне.

Оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса було вчинено з порушенням діючого законодавства, оскільки між Позивачем та ТОВ «Вердикт Капітал» (відповідач - ТОВ «Дебт Форс» є правонаступником) кредитного договору, на підставі якого могла бути стягнута заборгованість, не укладалося, а тому заборгованість не була безспірною, на що не звернув увагу приватний нотаріус при вчиненні виконавчого напису.

Крім того, на час вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріус не мав права керуватися 2 розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, оскільки Постанова Кабінету Міністрів України № 622 від 26 листопада 2014 року, якою було доповнено Перелік вказаним розділом, в цій частині визнана нечинною Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили.

З огляду на викладене оскаржуваний виконавчий напис підлягає скасуванню, Позивач не укладав з Відповідачем жодного нотаріально посвідченого договору, що є порушенням чинного законодавства.

На підставі вищезазначеного позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню Виконавчий напис № 2340, виданий 19.02.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., стягнути сплачені кошти та стягнути судові витрати по справі.

Позиція відповідача та третіх осіб в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву, ТОВ «Дебт Форс» просив відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості. За таких умов, нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відповідачем були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості. В даних кредитних правовідносинах, ТОВ «Вердикт Капітал» є правонаступником права вимоги виконання боргу від первісного кредитора, та відповідно, є новим кредитором. Також вказував, що на рахунок ТОВ «Дебт Форс» в якості стягнення заборгованості від боржника ОСОБА_1 , в ході здійснення виконавчого провадження, надійшли кошти в сумі 9394, 92 гривень, що підтверджується відповідною довідкою від приватного виконавця. Таким чином, сума яку просить стягнути відповідач, не підлягає задоволенню через необґрунтованість.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому серед іншого зазначено, що у відзиві відповідач вказав, що позивачем не надано до суду доказів, які стверджували б заявлені вимоги щодо стягнення із відповідача грошових коштів на його користь, між тим позивач надав до суду відповідь приватного виконавця Мельник Ю.А., від 06.11.2023 за № 14457/01-29, згідно якої в рамках ВП № 64700756 за виконавчим написом № 2340 від 19.02.2021 з позивача стягнуто суму в розмірі 58222, 65 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 07 серпня 2024 року позов задоволено частково: визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2340, виданий 19.02.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованості за кредитним договором № 630025231 від 19.09.2013; стягнуто з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безпідставно набуті кошти в сумі 53459,74 гривень за виконавчим написом №2340, виданим 19.02.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В.; стягнуто з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 гривень та 2463,91 гривні судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом без дотримання вимог, передбачених ст. 88 Закону України «Про нотаріат», глави 16 розділу II Порядку та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172. Враховуючи, що відповідачем не надано суду жодних доказів, що спростовують обставини, зазначені позивачем у позові, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Щодо позовної вимоги про повернення безпідставно набутих коштів, суд встановив, що виконавчий напис, на підставі якого з позивача стягнуто 58 222,65 грн на користь ТОВ «Вердикт Капітал», правонаступником якого є ТОВ «Дебт Форс», визнається таким, що не підлягає виконанню. Відповідно, набуття цих коштів відповідачем є безпідставним, оскільки вони були перераховані йому без достатньої правової підстави. Частина суми у розмірі 4 762,91 грн була стягнута приватним виконавцем як оплата основної винагороди відповідно до ч. 4 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», і не підлягала передачі стягувачу. Отже, ця частина коштів не може розглядатися як безпідставно набуті відповідачем, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, із виключенням зазначеної суми. Щодо стягнення судових витрат, суд виходив із критеріїв реальності та необхідності адвокатських витрат, а також їх розумного розміру. З огляду на часткове задоволення позову, суд дійшов висновку що розмір стягнення судових витрат підлягає зменшено до 3 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ТОВ «Дебт Форс» подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 серпня 2024 року та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, щопід час судового розгляду, судом першої інстанції не було взято до уваги, що стягувач ТОВ «Дебт Форс», є правонаступником попереднього кредитора - ТОВ «Вердикт Капітал», за заявою якого було вчинено виконавчий напис нотаріусом та який був первісним стягувачем по відкритому виконавчому провадженню і на користь якого первинно відбувалося стягнення грошових коштів із позивача - боржника за відкритим виконавчим провадженням, а також той факт, що загальна сума стягнутих із позивача коштів, не була отримана в повному обсязі новим кредитором ТОВ «Дебт Форс», а кошти частково було стягнуто саме на користь попереднього кредитора.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково зробив висновок, що всі кошти, які були стягнуті приватним виконавцем із позивача, були стягнуті на рахунок нового кредитора - стягувача ТОВ «Дебт Форс», оскільки як і було встановлено в судовому рішенні, виконавчий напис було вчинено на користь попереднього кредитора - ТОВ «Вердикт Капітал», виконавче провадження було відкрите на користь ТОВ «Вердикт Капітал» і до здійснення заміни стягувача, всі стягнення із позивача відбувалися саме на користь ТОВ «Вердикт Капітал». Однак, і позивачем, і судом дана обставина не була взята до уваги та первісний стягувач навіть не був залучений до участі у справі з метою з`ясування всіх обставин.

Щодо стягнення коштів на підставі ст.1212 ЦК України, скаржником зазначено, що оскільки станом на даний час, кредитний договір не визнаний недійсним, не змінений та не розірваний, тому відсутні підстави для повернення стягнутої з позичальника заборгованості за вказаним кредитним договором в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса. Визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в силу норм чинного законодавства не є підставою для повернення боржнику стягнутих на його підставі коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Навіть при наявності судового рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у суду немає права стягувати з кредитора на користь боржника кошти, що стягнуті в процесі виконання такого виконавчого напису нотаріуса в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Сума, яку просив позивач стягнути з ТОВ «Дебт Форс» не підлягала задоволенню, оскільки суд стягнув з відповідача кошти, які стягувач не отримував, а ухваленим рішенням змушений без будь якої правової підстави повернути позивачу.

Доводи скарги також мотивовані тим, що до документів позовної заяви позивачем не було надано жодного документу на підтвердження витрат на надання правової допомоги, зокрема відсутній договір про надання професійної правничої допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги (не надано жодних належних підтверджуючих документів реальної оплати саме зазначених послуг).

Позиція позивача та третіх осіб в суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу ТОВ «Дебт Форс» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 серпня 2024 року без задоволення. Стягнути з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 36000 грн. (а.с. 158-164).

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, ТОВ «Дебт Форс» просить задовольнити їх апеляційну скаргу, скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 серпня 2024 року, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (а.с.181-191).

У поясненнях на підставі обставин, викладених у відповіді на відзив, ОСОБА_1 просить їх врахувати при винесенні судового рішення (а.с. 201-212).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від третіх осіб приватного нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В., та приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Мельник Ю.А. не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Дебт Форс» підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що відповідно до виконавчого напису за реєстровим № 2340 від 19.02.2021, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. вбачається, що на підставі ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, з ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором № 630025231 від 19.09.2013, укладеним з АТ «Альфа Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги за договором № 2019-1К1/ВЕСТА від 26.12.2018 є ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за договором № 16-01/19/1 від 16.01.2019 є ТОВ «Вердикт Капітал», стягується заборгованість за кредитним договором № 630025231 від 19.09.2013 строк платежу за яким настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 16.01.2019 по 09.02.2021. Сума заборгованості складає 141482, 93 гривень (а.с.102).

03.03.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельником Ю.А. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2340 від 19.02.2021, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 142132, 93 гривень (а.с. 100-101).

Постановою про стягнення з боржника основної винагороди серії ВП № 64700756 від 03.03.2021, винесеної приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельником Ю.А. встановлено, що з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду приватного виконавця в розмірі 14213, 29 гривень (а. с. 99).

Згідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію ті інші доходи боржника, винесеної 19.03.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельником Ю.А. в рамках виконання виконавчого провадження № 64700756, вбачається, що звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 (а. с. 96).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва в рамках виконавчого провадження № 64700756 від 14.12.2023, замінено вибулу сторону стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» на правонаступника ТОВ «Дебт Форс».

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, згідно ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону (в редакції чинній на час вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису), нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Зміст виконавчого напису повинен відповідати вимогам ст. 89 Закону України «Про нотаріат».

Вчинення виконавчого напису здійснюється в порядку, передбаченому главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Зокрема, згідно з Порядком, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій мають бути зазначені необхідні відомості про стягувача та боржника; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Згідно підпунктів 3.2. і 3.5. пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Відповідно до підпункту 5.1. пункту 5 глави 16 розділу ІІ Порядку, виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.

При цьому, згідно підпунктів 6.1. і 6.2. пункту 6 глави 16 розділу ІІ Порядку, за заявою кредитора розмір суми, яка підлягає стягненню за виконавчим написом, може бути встановлений з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору.

Відповідно до підпунктів 7.1. і 7.3. пункту 7 глави 16 розділу ІІ Порядку, у справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису.

Один примірник витягу з виконавчим написом і оригінал зобов`язання повертаються стягувачу, а другий примірник залишається у нотаріуса.

Згідно із пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості кредитором подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі № 754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Із підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку слідує, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

За змістом вищевказаних норм права на підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора, тобто нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх.

Зокрема, документом, що підтверджує цей факт, є отримання боржником вимоги стягувача щодо усунення порушень зобов`язання з підписом боржника про його отримання, що свідчить про ознайомлення боржника з поданою вимогою.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц та у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 201/4198/17 і від 09 вересня 2020 року у справі № 202/2506/17-ц з подібних правовідносин.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) та застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 202/2506/17-ц (провадження № 61-35277св18).

Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість не вважається безспірною.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

Встановлено, що в позовній заяві позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №2340 від 19.02.2021 року, вчиненого Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованості за кредитним договором №630025231 від 19.09.2013 в сумі 58222,65 грн.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково визнано вищевказаний напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та стягнуто з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 53459,74 грн.

Звертаючись до суду із даною апеляційною скаргою, скаржник зазначає, що загальна сума стягнутих із позивача коштів, не була отримана в повному обсязі новим кредитором ТОВ «Дебт Форс», а кошти частково було стягнуто саме на користь попереднього кредитора, а самеТОВ «Вердикт Капітал».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегією суддів встановлене наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис №2340 від 19.02.2021 було вчинено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. на користь ТОВ «Вердикт Капітал» як кредитора за кредитним договором №630025231 від 19.09.2013. На підставі зазначеного виконавчого напису приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження, у якому стягувачем визначено саме ТОВ «Вердикт Капітал».

Надалі, а саме 14.12.2023 постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Мельником Ю.А. у виконавчому провадженні було здійснено заміну стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» на ТОВ «Дебт Форс» у порядку, передбаченому статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.11). До моменту такої заміни усі платежі, здійснені боржником у межах виконавчого провадження, були спрямовані на користь первісного кредитора ТОВ «Вердикт Капітал».

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідачем ТОВ «Дебт Форс» було долучено до матеріалів справи відповідь №3566 від 02.02.2024 приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Мельника Ю.А., з якої вбачається, що на рахунок ТОВ «Дебт Форс» в якості стягнення заборгованості із позивача - боржника ОСОБА_1 в ході здійснення виконавчого провадження, поступили кошти в сумі 9 394,92 грн, а не 58 222,65 грн. (а.с. 51).

Вирішуючи спір у частині повернення безпідставно стягнених коштів, суд першої інстанції не врахував вищезазначену обставину та дійшов передчасного висновку, що вся сума коштів, стягнутих приватним виконавцем, надійшла саме на рахунок нового кредитора ТОВ «Дебт Форс». Дані висновки суду не повністю відповідають фактичним обставинам справи та доказам, що містяться у матеріалах справи. Інших доказів, які б спростовували зазначене, матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодних документів, що підтверджували б отримання ТОВ «Дебт Форс» усієї суми у розмірі 58 222,65 грн.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині неправильного визначення судом першої інстанції розміру коштів, що фактично були отримані відповідачем, і вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в цій частині, зменшивши суму стягнення до 9 394,92 грн.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції щодо неправомірності самого виконавчого напису нотаріуса, оскільки він був вчинений з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 розділу II Порядку та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172.

Так, доводи скарги про відсутність підстав для застосування ст.1212 ЦК України, оскільки станом на даний час, кредитний договір не визнаний недійсним, не змінений та не розірваний є безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно із ч.1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, містить такі елементи: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акта правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з боржника) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів відповідно до статті 1212 ЦК України.

У Постанові КЦС ВС від 08 вересня 2021 року в справі № 201/6498/20, на яку посилався суд першої інстанції, роз`яснено, що визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є підставою повернення коштів в порядку статті 1212 ЦК України.

Враховуючи те, що виконавчий напис №2340 від 19.02.2021 є таким, що не підлягає виконанню, а отже відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, грошові кошти у сумі 9394,92 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що до документів позовної заяви позивачем не було надано жодного документу на підтвердження витрат на надання правової допомоги, зокрема відсутній договір про надання професійної правничої допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

Так, з матеріалів справи вбачається, що під час судового розгляду представником позивача 13.03.2024 було направлено до суду через підсистему «Електронний суд» документи, які підтверджують надання правової допомоги позивачу, а саме: угоду про надання правової допомоги № 107-вп/ц-23 від 03.11.2023, акт виконаних робіт до угоди про надання правової допомоги № 107-вп/ц-23 від 13.03.2024, квитанція до прибуткового касового ордера № 39 від 13.03.2024 про сплату ОСОБА_1 витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_2 в розмірі 9000,00 гривень та рахунок фактура № СФ-107-вп/ц-23 від 12.03.2024 року (а.с. 66-81).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано врахував надані позивачем документи на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та дійшов правильного висновку про наявність підстав для їх відшкодування.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ТОВ «Дебт Форс»не містить.

Оскільки рішення суду підлягає зміні в частині розміру стягнутих коштів, тому суд апеляційної інстанції, відповідно до статей 141, 382 ЦПК України, змінює розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме судового збору.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1610,40 грн. (1073,60 грн. (а.с. 7) + 536,80 грн. (а.с. 17).

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (16,14%) у розмірі 259,92 грн. (1610,40 грн. х 16,14%).

З урахуванням вищенаведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визначення суми безпідставно стягнутих коштів, з урахуванням того, що їх частина була отримана іншим кредитором до моменту заміни стягувача у виконавчому провадженні та в частині стягнення суми судового збору. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначення розміру стягнутих коштів, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Розподіл судових витрат

Частина 13 статті 141ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції відповідач сплатив судовий збір у розмірі 4026,00 грн. (а.с. 143).

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь відповідача судовий збір пропорційно розміру відмовленим у задоволені вимогам (83,86%) у розмірі 3375,80 грн. = 4026,00 х 83,85 %.

Що стосується вимог ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу про стягнення з ТОВ «Дебт Форс» витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 36000,00 грн. (а.с. 158-175), колегія суддів зазначає наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту ч.4ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У ч.3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з метою отримання правової допомоги, 03.11.2023 між Адвокатом Цимбал А.А. та ОСОБА_1 було укладено Угоду №107-вп/ц-23 про надання правової допомоги, за умовами якої адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу Клієнту з правових питань. Згідно з п. 4 вищевказаної угоди, за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірах та у строках, які визначаються актами прийому передачі робіт (послуг) (а.с. 170-171).

Відповідно до Акту виконаних робіт №2 до Угоди №107-вп/ц-23 про надання правової допомоги від 20.09.2024, вартість послуг за період, вказаний у п.1 цього Акту становить 36000,00 грн. (а.с. 172).

Відповідно до ч.6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, від ТОВ «Дебт Форс» надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, у яких товариство просить суд відмовити позивачу у стягненні судових витрат в суді апеляційної інстанції в повному обсязі, оскільки вказана сума є завищеною.

Оцінюючи надані апеляційному суду докази понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає, що представником позивача не доведено, що такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий.

Зокрема, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції враховує конкретні обставини даної справи, її складність, відсутність необхідності вивчення адвокатом додаткових джерел права, законодавства, що регулює спір у справі, обсяг наданих послуг з правничої допомоги, принцип співмірності судових витрат, обґрунтування заявником розміру цих витрат, критерій реальності адвокатських витрат, ту обставину, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний характер, беручи до уваги тривалість розгляду справи в суді апеляційної інстанції, на думку колегії суддів, заявлений розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, їх неминучості та розумності їхнього розміру, відтак, відсутні підстави для покладення на ТОВ «Дебт Форс» обов`язку з відшкодування понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку про те, що визначений ОСОБА_1 та його адвокатом, розмір витрат є завищеним щодо іншої сторони, та їх стягнення становить надмірний тягар для ТОВ «Дебт Форс», що суперечить принципу розподілу таких витрат, а тому вважає, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу слід зменшити.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що з ТОВ «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 3000 грн., що відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» задовольнити частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 серпня 2024 року в частині стягнення коштів та судового збору змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) безпідставно набуті кошти в розмірі 9394,92 грн за виконавчим написом №2340, виданим 19.02.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 259,92 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» () судовий збір у розмірі 3375,80 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: