Номер провадження: 22-ц/813/5144/25
Справа № 509/1332/22
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування будинку розірваним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона та ОСОБА_1 є дітьми ОСОБА_3

07 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 07 квітня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського міського нотаріального округу Панченко О.О. (далі приватний нотаріус Панченко О.О.), зареєстрований у реєстрі за № 251, 252.

Посилаючись на те, що зазначений договір дарування укладений внаслідок застосування до ОСОБА_3 психічного тиску з боку відповідача ОСОБА_1 , він створює загрозу для її життя та здоров`я, а також загрозу безповоротної втрати будинку, позивачка просила визнати договір дарування від 07 квітня 2021 року розірваним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

30 січня 2023 року ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги шляхом зміни предмета позову та просила визнати договір дарування будинку від 07 квітня 2021 року недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на початку 2021 року ОСОБА_3 подарувала своєму сину ОСОБА_1 будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 07 квітня 2021 року, та продовжувала жити у зазначеному будинку.

ОСОБА_1 не піклувався про матір, не забезпечував її ліками та належним харчуванням. Він не сплачував за комунальні послуги, у будинку постійно було не прибрано, меблі зламані, а умови для проживання людини, яка самостійно не могла ходити, жахливі.

Згодом ОСОБА_3 переїхала до місця проживання позивачки, оскільки відповідач здійснював на неї сильний психологічний тиск та погрожував фізичною розправою.

ОСОБА_2 піклувалася про матір, зокрема займалася її лікуванням, купувала необхідні ліки, оскільки ОСОБА_3 не могла самостійно пересуватися, потребувала постійного догляду.

Посилаючись на те, шо ОСОБА_1 не спілкувався з матір`ю понад 10 років, а потім шляхом систематичних погроз та залякувань здійснив психічний вплив на неї, змусивши підписати договір дарування від 07 квітня 2021 року, позивачка просила визнати недійсним зазначений договір дарування.

Процесуальний рух справи.

у суді першої інстанції:

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір дарування нерухомого майна (будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 07 квітня 2021 року), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 тяжко хворіла та потребувала стороннього догляду. Оспорюваний договір дарування укладений внаслідок застосування відповідачем до ОСОБА_3 психічного тиску, що відповідно до частини першої статті 231 Цивільного кодексу України є підставою для визнання зазначеного договору недійсним.

у суді апеляційної інстанції:

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вона звернулася до суду з позовом у власних інтересах, залучивши дарувальника ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, без зазначення підстав порушення саме її (позивачки) прав у зв`язку з укладенням договору дарування будинку від 07 квітня 2021 року. Після укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_2 за її місцем проживання. Після смерті матері ОСОБА_2 до нотаріальної контори не зверталася.

Зважаючи на те, що позивачка не довела порушення її прав відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення її позовних вимог.

у суді касаційної інстанції:

Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року скасовано, справу №509/1332/22 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції вмотивована тим, що у справі, що переглядається, суди встановили, що за життя ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою з 14 вересня 1992 року зареєстрована ОСОБА_2 .

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц (провадження № 61-5221св18), на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини».

Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позивних вимог ОСОБА_2 з тих лише підстав, що вона не довела порушення її прав та інтересів у зв`язку з укладенням оспорюваного договору дарування від 07 квітня 2021 року.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що висновки суду про те, що договір дарування був укладений внаслідок застосування до ОСОБА_3 психічного тиску з боку ОСОБА_1 не відповідає обставинам справи та є помилковим.

Апелянт вважає, що позивач не надала суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів, а під час розгляду справи не довела факту застосування до ОСОБА_3 психічного тиску.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 01 жовтня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

01 жовтня 2025 року від ОСОБА_2 безпосередньо до канцелярії апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що «після погодних умов у м. Одеса (30 вересня 2025 року) її адвокат Леванбк Т.В. захворіла, а документи, де нібито на лікуванні знаходилась моя мама ОСОБА_3 , за твердженням відповідача ОСОБА_1 , отриманні з лікарень нею».

Розглянувши вказану заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Колегія суддів звертає увагу, що у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Апеляційний суд також зазначає, що заявником не надано жодних належних і допустимих доказів хвороби адвоката Леванюк Т.В. Крім того, матеріали цивільної справи взагалі не містять жодних доказів надання адвокатом Леванюк Т.В. правової допомоги ОСОБА_2 в межах розгляду цивільної справи №509/1332/22 або у Одеському апеляційному суді.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони у справі.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

07 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір дарування будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Панченко О.О., зареєстрований у реєстрі за № 251, 252.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання Авангардівської селищної ради ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 14 вересня 1992 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що на підставі досліджених доказів встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину позивач ОСОБА_3 тяжко хворіла, потребувала за станом здоров`я стороннього догляду.

Відповідач аргументованих заперечень щодо позовних вимог не надав.

З огляду на викладене суд першої інстанції вважав, що оспорюваний договір дарування було укладено внаслідок застосування до ОСОБА_3 психічного тиску з боку відповідача ОСОБА_1 , тому він підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 231 ЦК України.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 обґрунтовувала свої вимоги тим, що спірний договір дарування є недійсним на підставі статей 231, 235 ЦК України, тобто вчинений під впливом психічного тиску з боку ОСОБА_1 .

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У частині п`ятій статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

З метою визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинно виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, а не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

З метою визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише встановити, що він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі №601/1083/16 (провадження №61-1182св20), від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц (провадження №61-6131св20), від 27 березня 2019 року у справі №907/113/18, від 30 червня 2021 року у справі №556/2085/19 (провадження №61-7687св21).

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №484/3809/16 (провадження № 61-36524св18) зроблено висновок, що у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи (дефект волі) з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє дійти висновку, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого нормами статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №907/113/18, від 18 грудня 2024 року у справі №640/494/18, провадження № 61-15537св23).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надає:

1) копію направлення МСЕК №27, виданого КНП «Авангардівська амбулаторія загальної практики-сімейної медицини» Авангардівської селищної ради від 24.12.2020 р., ОСОБА_3 , знаходилась на Д обліку, хворіла на гіпертонічну хворобу, хронічний панкреатит, стенокардію, в листопаді 2019 року піднявся тиск, що призвело до ОНМК, в квітні 2020 року повторне порушення мозкового кровообігу, з червня 2020 року ОСОБА_3 знаходилась у доньки у м. Одеса тощо;

2) фотокартки зображення ОСОБА_3 ;

3) пояснення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст.12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи докази у сукупності на критерії належності, допустимості та достатності, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними, так як позивачем не доведено, що до ОСОБА_3 застосовувався психологічний тиск з боку відповідача ОСОБА_1 , а отже і не підтверджений причинний зв`язок між психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Колегія суддів зазначає, що медична документація не підтверджує факту застосування до ОСОБА_3 психологічного тиску, на який посилається позивач у позовній заяві; з пояснень ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не можливо встановити осіб, які їх надавали, вони не завірені нотаріально, а тому не можуть братись судом до уваги.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2023 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда