КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/1522/25-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі у складі судді Данілової Т.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», у якому просив визнати, що він має право не виконувати вимогу відповідача про сплату боргу перед ПАТ «Київенерго» у сумі 4 077 грн 45 коп за централізоване постачання гарячої води за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду про відсутність спору між скаржником та відповідачем не відповідає дійсності. Таке обґрунтування суду не підтверджується предметом позову, в якому йдеться про право не виконувати вимогу відповідача про сплату боргу перед ПАТ «Київенерго», а не про незгоду з наявністю боргу, як вважає суд.

Вказано, що районним судом не враховано, що право вимоги про сплату боргу перед первісним кредитором (ПАТ «Київенерго») може не існувати або переходити до кількох наступних кредиторів і внаслідок цього не може бути реалізоване або може бути реалізовано не тільки відповідачем.

Звертає увагу, що саме для запобігання таким випадкам кредитор (відповідач) зобов`язаний надати боржнику (мені) відповідні документи, які підтверджують право кредитора на отримання боргу. Без надання таких документів кредитор не має права вимагати від боржника сплати боргу, а боржник відповідно до цього має право не сплачувати борг.

Вказує, що визнання такого права боржника для правовідносин між скаржником та відповідачем і складає предмет даного позову, що суд не врахував.

Вважає, що твердження суду про відсутність спору між мною та відповідачем, яке стало підставою для відмови у відкритті провадження, не відповідає дійсності і є наслідком неврахування судом обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Кравець Т.П. в інтересах КП «Київтеплоенерго», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року - залишити без змін.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказує, що КП «Київенерго» не пред`являло вимоги до позивача про сплату боргу в розмірі 4 077 грн 45 коп за постачання гарячої води, а відтак не порушувало його прав. Фактично вимоги позивача зобов`язують відповідача до вчинення певних дій у майбутньому, а тому не підлягають задоволенню, оскільки вимогами чинного законодавства передбачено, що захисту підлягає тільки порушене право.

В судовому засіданні Кравець Т.А. в інтересах КП «Київтеплоенерго» просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Позивач до суду не з`явився про розгляд справи повідомлявся належно, а тому у відповідності до положень ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгуляти справу за відсутності скаржника.

У судовому засіданні Кравець Т.А. в інтересах КП «Київтеплоенерго» просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Позивач до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належно, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Підставою звернення ОСОБА_1 у суд із позовом є вимога про те, що він має право не виконувати вимогу відповідача (нового кредитора) про сплату боргу перед ПАТ «Київенерго» у сумі 4 077 грн 45 коп за централізоване постачання гарячої води за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у відкритті провадження районний суд, виходив з того, що позовна заява не підлягає розгляду як в порядку цивільного судочинства так і взагалі не підлягає судовому розгляду.

При цьому вказано, що відсутність спору, у свою чергу виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 ЦПК України цей Кодекс, зокрема, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), яка підлягає застосуванню при розгляді справ на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини указував, що п. 1 ст. 6 Конвенції закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле. Проте такі права не мають абсолютного характеру та можуть бути обмежені: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірнимий не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28.05.85 у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства", рішення від 17.01.2012 у справі "Станєв проти Болгарії" тощо).

Норма п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, на яку послався суд першої інстанції, передбачає обов`язок суду відмовити у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Твердження суду про те, що правовідносини сторін не є цивільними вочевидь є хибним остільки позивач обґрунтовував свої вимоги, зокрема існуванням між сторонами відносин, відповідно до яких він як споживач послуг вносив плату за надану послугу.

До того ж визнавши, що правовідносини сторін не є цивільними, місцевий суд не вказав яким, на його думку, є характер таких відносин.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що вимоги позивача не можуть розглядатися за правилами жодного виду судочинства, то суд не врахував, що пред`явлення позивачем вимог, які не містять ефективного способу захисту порушеного права є підставою для відмови в позові, а не відмови у доступі до суду. Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (п. 100-102 постанови).

З огляду на викладене, застосування місцевим судом норми п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України є необґрунтованим, передчасним та створює безпідставні перешкоди позивачу у реалізації його права на доступ до суду.

Статтею 379 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведені вище недоліки оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, вона не може бути визнаною такою, що є законною і обґрунтованою, до того ж вона перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому підлягає скасуванню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: