Справа № 185/1173/25
Провадження №2/944/1160/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2025 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Білецької М.О.,

з участю секретаря судового засідання Хархаліс Л.А.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яворів, за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Представник ТОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» Дзундза О.В. через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором №1295406 від 29 листопада 2020 року у розмірі 24673,34 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6000,00 грн; заборгованості по відсотках в розмірі 16074,00 грн; інфляційного збільшення в розмірі 2599,34 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 7000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликався на те, що 29.11.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем було укладено договір №1295406. Укладення договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи позивача, доступ до якої забезпечувався відповідачу через Веб-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація відповідача здійснювалась при вході Відповідача в особистий кабінет, шляхом перевірки Позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора направленого Позивачем на мобільний телефон Відповідача, вказаний при вході, та/або реєстрації шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. Таким чином кредитний договір укладався в електроні формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту що опублікований в особистому кабінеті відповідача на веб-сайті первісного кредитора, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем 29.11.2020 о 10:57:26, шляхом одноразового ідентифікатора у вигляді коду). В подальшому, у зв`язку із неможливістю у повному обсязі та у встановлений строк виконати відповідачем взятих на себе зобов`язань, такий ініціював продовження користування кредитом, внаслідок чого Додатковим договором від 29.12.2020 строк користування кредитом продовжили до 29.01.2021.

На умовах Кредитного договору, кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 6000,00 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. В свою чергу відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, не повернув отримані кошти та не сплатив процентів за користування кредитом.

22 лютого 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» укладено договір факторингу №015-220221, у відповідності до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» приймає належні ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників.

21 серпня 2024 року між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФК «АТЕМІДА-Ф» укладено договір факторингу №20240821/1, у відповідності до умов якого ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» передає (відступає) ТОВ «ФК «АТЕМІДА-Ф» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «АТЕМІДА-Ф» приймає належні ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників.

Станом на 29 січня 2025 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 24673,34 грн та складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6000,00 грн; заборгованості по відсотках в розмірі 16074,00 грн; інфляційного збільшення в розмірі 2599,34 грн.

З урахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 06.03.2025 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

11.03.2025 представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Василець М.С. скерувала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що в договорі №1295406 від 29.11.2020 сторони обумовили строк кредиту в 30 днів, тобто до 28.12.2020. При цьому досліджений розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначений позивачем розмір нарахованих відсотків включає період, який виходить за межі строку користування. Таким чином, після закінчення строку кредитування у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлені вимоги позивача в частині стягнення відсотків за користування кредитом до задоволення не підлягають. Крім цього звертає увагу на те, що нараховані відсотки за користування кредитом є непропорційно великими та не відповідають засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Окрім цього додає, що відповідач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 10.03.2022. В період з 20.12.2017 по 17.02.2018 та з 23.02.2018 по 06.06.2018 приймав безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції, а тому відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актах України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку №1357-ІХ, який набрав чинності з 23 квітня 2021 року, такому штрафні санкції, пеня, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Враховуючи наведене, просить в задоволенні позову відмовити.

06.05.2025 представник позивача скерував до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що стороною відповідача на адресу товариства не було надано жодного документа, який би підтверджував той факт, що станом на момент укладення договору, відповідач був військовослужбовцем. Так з наданих відповідачем копій військового квитка, ОСОБА_1 з 28.07.2018 року знятий з військового обліку та відповідно повторно взятий на військовий облік уже 04.08.2021 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім цього, пільги встановлені ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актах України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку» №1357-ІХ, який набрав чинності з 23 квітня 2021 року, мають лише мобілізовані позичальники.

З урахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в додаткових поясненнях просить розгляд справи проводити без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позовну заяву представник відповідача просить розгляд справи проводити без участі сторони відповідача.

Враховуючи наведене суд, зважаючи на те, що позиції сторін викладено у позові, відзиві на позов, додаткових поясненнях, з метою уникнення затягування судового процесу, вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи та ухвалити в справі рішення.

Частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 07.10.2025, є дата складення повного судового рішення - 10.10.2025.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути позовну заяву за відсутності учасників справи.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи.

Дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст.1054-1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).

Загальні правила щодо форми договору визначено у ст.639 ЦК України, згідно з якою, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді ( статті 205, 207 Кодексу ).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі №234/7298/20.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

У статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.ч.7, 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»,електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №243/6552/20, який є обов`язковим для врахування судом відповідно до ст.263 ЦПК України.

Згідно зі ст.ст.526,530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно дост.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст.ст.1077,1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Судом встановлено, що 29.11.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір №1295406 про надання коштів на умовах фінансового кредиту.

Згідно повідомленням ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» №2643_42 від 09.10.2024 вбачається, що ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ СИСТЕМИ» 29.11.2020 о 10:59:05 було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта на загальну суму 6000,00 грн.

Відповідно до п.1.2 Кредитного договору, на умовах встановлених договором, Товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тип кредиту кредит. Сума кредиту скошлає 6000,00 грн.

Відповідно до п.1.3 Строк кредиту становить 30 днів. Дата повернення кредиту вказується у Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього Договору. Строк кредиту можу бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього Договору.

Відповідно до Графіку платежів, що є Додатком №1, дата повернення кредиту та сплати процентів є 29.12.2020.

Згідно п.1.4 договору, тип процентної ставки є фіксованою. Процентна ставка за користування кредитом залежить від фактичного виконання клієнтом Умов Договору та становить: п.1.4.1 Договору Знижена процентна ставка становить 0,57 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, застосовуються у межах строку надання кредиту, зазначеного в п.1.3 цього Договору, якщо в цей строк Клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказані в Графіку платежів.

Відповідно до п.1.4.2 Договору, стандартна процентна ставка складає 1,90 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо Клієнт не виконав умови зазначені в п.п.1.4.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки.

Таким чином судом встановлено, що за умовами договору, сторонами погоджено два варіанти нарахування відсотків за користування кредитом.

Відповідно до п.4.1 Договору, у випадку неможливості виконання зобов`язання за Договором у повному обсязі у встановлений термін та за умов, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 гривень включно, Клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення Додаткової угоди до Договору.

29.12.2020 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору №1295406 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 29.11.2020.

Відповідно до п.2 Додаткового договору, у зв`язку із неможливістю у повному обсязі та у встановлений строк виконати Клієнтом зобов`язання за Договором, відповідно до Розділу 4 Договору Клієнт ініціював продовження користування кредитом.

Відповідно до п. 3.1 строк користування кредитом за Договором продовжується на строк, що дорівнює строку, встановленому п.1.3 Договору. Дата повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом 29.01.2021

Згідно п. 3.2 сторони погодили проценту ставку за користування кредитом протягом строку, встановленого п.3.1 цього Додаткового договору 1,90 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Таким чином суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що сторони обумовили строк кредитування на який нараховуються відсотки за користування кредитом в 30 днів, оскільки між первісним кредитором та відповідачем було укладено додаткову угоду, якою строк кредитування продовжено на 30 днів, а тому загальний строк кредитування становить 60 днів.

Окрім цього, суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що розмір процентної ставки за кредитним договором становить 0,57 за кожен день просторочення, оскільки як вбачається з договору та додаткового договору, у випадку несвоєчасного повернення коштів, процентна ставка за кредитним договором становить 1,90 відсотків.

22 лютого 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» укладено договір факторингу №015-220221, у відповідності до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» приймає належні ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників.

21 серпня 2024 року між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФК «АТЕМІДА-Ф» укладено договір факторингу №20240821/1, у відповідності до умов якого ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» передає (відступає) ТОВ «ФК «АТЕМІДА-Ф» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «АТЕМІДА-Ф» приймає належні ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимог №015-220221 від 22 лютого 2021 року, до позивача перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 в загальному розмірі 22074,00 грн.

Як встановлено судом та не оспорюється стороною відповідача, ОСОБА_1 було нараховано кредитні кошти в загальному розмірі 6000,00 грн, що є тілом кредиту, відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав та не надав суду жодних доказів на повернення кредиту, а тому позовна вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині тіла кредиту підлягає задоволенню.

Що стосується нарахування відсотків в розмірі 16074,00 грн., то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження №14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як встановлено судом, між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до п.1.2 якого сума кредиту становить 6000,00 грн. У зв`язку із невиконанням кредитного договору відповідачем, нарахування відсотків кредитором здійснювалося згідно п.1.4.2 Кредитного договору, та становить 1.90% на строк 30 днів. Крім цього між сторонами було укладено додатковий договір, відповідно до якого сторони погодили продовження кредитування на строк 30 днів та процентну ставку в розмірі 1.90%. Таким чином строк кредитування був збільшений до 60 днів.

Інших додаткових договорів, які б укладались між сторонами з приводу даного спору стороною позивача та відповідача не надано.

Отже, розраховуючи проценти, які підлягають стягненню з відповідача за вказаним договором позики, суд виходить із того, що проценти нараховуються в розмірі 1,90% від суми позики (6000 грн.) за 60 днів позики, а тому загальний розмір процентів, які підлягають до стягнення з відповідача становить 6840,00 грн.

Таким чином, суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо неправомірного нарахування процентів за користування кредитом, оскільки кредитним договором та додатковим договором визначений строк позики, який становить 60 днів, тому лише протягом цього строку позикодавець мав право нараховувати відповідачу ОСОБА_1 передбачені цим договором проценти, відтак, заборгованість за процентами, яку слід стягнути з відповідача, становить 6840,00 грн.

Що стосується посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а тому з нього не можуть стягуватись проценти за користування кредитом, то суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актах України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку» №1357-ІХ, який набрав чинності з 23 квітня 2021 року, визначено що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Як встановлено в судовому засіданні, строк кредитування та на який відповідачу було нараховано проценти за користування кредитом почався з 29.11.2020 та з урахування додаткового договору продовжився до 29.01.2021.

Як вбачається з військового квитка відповідача (п.12 сторінки 5), ОСОБА_1 був звільнений з військової служби 26.06.2018 відповідно до наказу №109 командира військової частини НОМЕР_2 в запас. Згідно сторінки 6 даного документа, ОСОБА_1 у 2022 році був призваний на військову службу під час мобілізації.

Таким чином, з 29.11.2020 по 29.01.2021 ОСОБА_1 не був військовослужбовцем, а тому не міг користуватись пільгами, визначеними законом.

Що стосується нарахування інфляційних витрат, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідач належним чином зобов`язання по кредитному договору не виконав, чим спричинив заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 12840,00 грн.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання позивача виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи, що позивач звернувся за стягненням інфляційних втрат за останні три роки, позивач визначив період для стягнення з лютого 2021 року по лютий 2022 року, які відповідачем не спростовані, суд вважає такі правильними сумами, та приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, у зв`язку із перерахунком судом суми процентів за користування кредитом, в розмірі 1511,98 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що між ТОВ «ФК «АТЕМІДА-Ф» та ОСОБА_2 укладено договір про надання правничої допомоги №250127-1Ш від 27.01.2025. Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку в справі за позовом до ОСОБА_1 , сума витрат на правничу допомогу адвоката, яку очікує понести позивач, складає 7000,00 грн.

Згідно п.4.5. договору, у разі ухвалення судом рішення про часткове задоволення позовних вимог клієнта, останній зобов`язується сплатити адвокату винагороду пропорційно до розміру задоволених вимог.

Відповідно до п.4.6. клієнт зобов`язується здійснити олплату наданої адвокатом правової допомоги впродовж 10 днів з моменту постановлення судом рішення за результатами чого складається Акт.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачу було надано професійну правничу допомогу, однак заявлені витрати в розмірі 7000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи, наданим обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру.

Крім цього, виходячи із положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із врахуванням наведеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, тобто суму, яка є співмірною зі складністю справи, наданим обсягом послуг та пропорційно до задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» сплатило судовий збір в розмірі 2422, 40 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №1069 від 29.01.2025.

Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1409,85 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258-268, 273, 280, 281, 352-355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» заборгованість за кредитним договором №1295406 від 29 листопада 2020 року в розмірі 14 351 (чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят одна) гривня 98 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» судовий збір у сумі 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) гривень 85 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 жовтня 2025 року.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф», , юридична адреса: м.Львів, вул. С.Бандери, 87 оф. 54.

Відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя М.О. Білецька