Справа № 159/4492/25
Провадження № 2/159/1555/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі

головуючого судді - Смалюха Р.Я.,

за участю:

секретаря судового засідання - Клевецької О.М.,

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач або ОСОБА_1 ) в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітніх дітей:

- дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття;

- дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3500,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття;

- дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що перебувала з відповідачем у шлюб, який розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду від 10.02.2025. У шлюбі в позивача та відповідача народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачкою. ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю і потребує постійних занять із логопедом та сурдологом, на що потрібні кошти.

Позивач зазначає, що відповідач добровільно участі в утриманні дітей не приймає, вважає, що стягнення щомісячно аліментів на дітей у зазначеному вище розмірі є тією мінімально необхідною сумою, яка потрібна для їх утримання та виховання. На підтвердження своїх вимог посилається на положення статей 15, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Також позивач поросив стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомог у в розмір 5000,00 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вимоги позивача визнав частково, зазначивши, що готовий сплачувати щомісячно аліменти в розмірі 1600,00 грн на дочку ОСОБА_7 та по 1300,00 грн на дочок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Свої заперечення мотивує тим, що і батько і матір мають рівні обов`язки по утриманню дітей. Також зазначає, що після того, як сторони перестали спільно проживати, відповідач постійно надсилає кошти позивачу на утримання дітей.

Понесені позивачем витрати на правничу допомогу відповідач вважає надмірними, не додано акту виконаних робіт та розрахунку затраченого часу.

03.07.2025 суд ухвалою відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначив на 07.08.2025.

05.08.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками.

Судові засідання у справі призначені на 07.08.2025 та 11.09.2025 не відбулися, у зв`язку з перебуванням головуючого у відпустці.

16.10.2025 у судове засідання прибув позивач, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити, додатково пояснила, що її дочка ОСОБА_7 має інвалідність та потребує додаткових витрат на лікування.

Суд протокольною ухвалою від 16.10.2025 відмовив позивачу у долученні медичних документів що стосуються стану здоров`я дочки . ОСОБА_3 , оскільки вказані документи датовані до дня подання позовної заяви до суду і позивач не довів поважність причин неможливості їх подання разом з позовною заявою.

Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав частково, повідомив, що готовий сплачувати аліменти в розмір, який дорівнює половині його заробітної плати. Витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн вважає надмірними і не доведеними, тому просить відмовити у їх стягненні.

Верховний Суд сформулював правову позицію, за якою для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, в матеріалах цивільної справи мають бути докази перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а також того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема беруть участь у виконанні бойових завдань.

У постанові № 456/2541/19 від 21.12.2022 Касаційний цивільний суд Верховного Суду погодився із зупиненням провадження у зв`язку з перебуванням сторони у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

У матеріалах справи відсутні докази, що військова частина відповідача у якій він проходить службу, чи він особисто приймає безпосередню участь у виконанні бойових завдань.

На підставі наведеного, суд не вбачає підстав для зупинення провадження у цивільній справі.

Зважаючи на зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не повідомив про причини неявки.

Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.

У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 16.10.2025 суд перейшов до стадії прийняття судового рішення у справі та повідомив присутніх учасників процесу, що повне судове рішення буде оголошено у судовому засіданні 24.10.2025.

Вивчивши матеріали справи суду встановив таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_2 , а мамою ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 17.03.2018 № НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_6 , батьком якої є ОСОБА_2 , а мамою ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 27.05.2019 № НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_5 , батьком якої є ОСОБА_2 , а мамою ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 28.08.2020 № НОМЕР_3 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10.02.2025 у справі №159/2896/24 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16.12.2017 року Ковельським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Волинській області, актовий запис №524.

Копією довідки Поворської сільської ради № 779 від 27.06.2025 підтверджується проживання у АДРЕСА_1 позивача та трьох її дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Копією посвідчення № НОМЕР_4 підтверджується наявність у ОСОБА_3 інвалідності.

Платіжними інструкціями від 30.07.2024, 12.09.2024, 25.09.2024, 14.10.2024, 19.10.2024, 11.11.2024, 11.12.2024, 23.01.2025, 27.02.2025, 08.04.2025, підтверджується сплата позивачем відповідач коштів з призначенням платежу «аліменти».

Копією довідки про доходи від 01.08.2025 виданої ФОП ОСОБА_11 підтверджується отримання позивачем доходу в розмірі 55890,00 грн за період з лютого 2025 року по липень 2025 року включно.

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо стягнення аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Отже, обов`язок із забезпечення належного рівня життя дітей покладений в рівній мірі як на батька так і на матір.

Отже, аліменти є важливим механізмом, який гарантує виконання батьками свого обов`язку забезпечувати дитину всім необхідним для її добробуту: соціальними благами, якісним харчуванням, житлом, розвагами, захистом та піклуванням. Правовий зв`язок між батьками та дитиною базується на її походженні й не залежить від наявності чи відсутності шлюбу між батьками. Тому обов`язок утримувати дитину зберігається незалежно від сімейного стану батьків, чи перебувають вони у шлюбі між собою, чи шлюб розірваний, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, є правомірними.

Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати на неповнолітню дитину, суд зазначає таке.

Під час визначення розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені статті 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Встановлюючи мінімальний розмір аліментів держава визначає лише орієнтир щодо гарантованих мінімальних меж.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Водночас у ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначено, що Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Отже, суд дійшов висновку, що в законодавстві не міститься заборони стягнення аліментів у розмірі, який буде більший ніж той, що зазначений у ч. 5 ст. 183 СК України, тобто фактично буде більшим ніж 1/2 від задекларованих доходів платника аліментів на трьох неповнолітніх дітей. Водночас примусове стягнення аліментів у розмір, що перевищує 70% заробітної плати, законодавством не передбачено.

Суд визначає розмір аліментів з урахуванням усіх обставин справи, які встановлює на підставі поданих сторонами доказів.

Сторони в добровільному порядку не домовились про участь батька в утриманні неповнолітніх дітей.

Позивач просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 5000,00 грн на місяць на утримання дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (7 років), та по 3500,00 грн на утримання дочок ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (6 років) і ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (5 років).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 грн, а для дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2025 становить 3196 грн.

Суд встановив, що позивач за шість місяців 2025 року отримав дохід в розмірі 55890,00 грн., що складає 9330,00 грн на місяць. А 70% від місячної заробітної плати складає 6531,00 грн.

На виконання положень ч. 1 ст. 182 СК України, позивач не надав суду доказів того, що у відповідача наявні на праві власності, володіння та/або користування майно та майнові права, у тому числі рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, виключні права на результати інтелектуальної діяльності, корпоративні права. У справі відсутні докази того, що відповідач здійснив витрати, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, чи інші витрати, що перевищують його заробіток (доходи).

Відтак, позивач не довів, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі заявленому в позовних вимогах.

Тому, на переконання суду, враховуючи спільний обов`язок батьків утримувати своїх дітей, необхідність забезпечення гармонійного розвитку дитини, враховуючи розмір доходу який отримує відповідач, та відсутність доказів про отримання ним доходу у значно більшому розмірі, стягнення з відповідача аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей в розмірі, що не перевищує 70% заробітної плати, яку отримує відповідач, що буде справедливим та об`єктивним з врахуванням наведених вище обставин та не перевищуватиме 70% доходу відповідача.

Додатково суд звертає увагу, що відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже додаткові витрати, як є необхідними на лікування спільної дочки ОСОБА_7 , яка має інвалідність, та не охоплюються розміром аліментів, які повинен сплачувати інший з батьків. Такі витрати повинні сплачуватись додатково до встановленого розміру аліментів.

Батьки можуть врегулювати розмір додаткових витрат та участь кожного з них самостійно, а у разі спору, він може бути вирішений судом.

Отже, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на трьох неповнолітніх дітей належить задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі, що не перевищує 70% його доходу, з урахуванням індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення кожним із дітей повноліття.

На переконання суду визначений розмір аліментів не є надмірним, а є об`єктивним та справедливим з врахуванням наведених вище обставин.

Суд роз`яснює, що сторони не позбавлені можливості, у разі зміни матеріального стану звернутися до суду з позовом про збільшення або зменшення розміру аліментів.

Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав копію договору про надання правової допомоги адвокатом Талашко І.М. від 02.07.2025.

Відповідно до п. 4.1 вказаного договору підтвердженням надання адвокатом послуг є акт приймання передачі, який підписується сторонами договору. Такого акту до позовної заяви не додано.

У додатку №1 до договору про надання правничої допомоги від 02.07.2025 у п. 1 визначено, що адвокат зобов`язується підготувати позовну заяву про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання трьох неповнолітніх дітей. Вартість таких послуг складає 5000,00 грн, які позивач зобов`язався оплатити до фактичного надання вказаних послуг (п. 3).

Копією прибуткового касового ордеру №02/07 від 02.07.2025 підтверджується сплата позивачем адвокату 5000,00 грн за договором про надання правничої допомоги від 02.07.2025.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позивач фактично поніс у цій справі витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн

Однак відповідач заперечив зазначений розмір витрат, вказуючи на їх необґрунтованість.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.

Суд зазначає, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує зокрема чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

На підставі наведеного, на переконання суду, судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн не є співмірними зі складністю цивільної справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, оскільки складання позовної заяви не потребувало аналізу великої кількості документів, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика, адвокат не вивчав додаткові джерела права, законодавства, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовує свої заперечення, тобто, надання правничої допомоги позивачу у цій справі зводилося до складання позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, враховуючи предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає розподілу до 4000,00 грн.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує положення частини другої статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки суд вирішив стягувати з відповідача аліменти в розмірі 6500 грн (3000 грн + 2000 грн + 1500 грн) на місяць на трьох дітей, а позивач просив стягувати 12000 грн (5000 грн + 3500 грн +3500 грн), то суд фактично задовольнив лише 54,17% від заявлених вимог. А тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 51,17% понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, яка визначена судом до розподілу (4000 грн), що складає 2166,80 грн .

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідає вимогам ч. 2 ст. 141 ЦПК України та правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду, у постанові від 22.11.2023 у справі №712/4126/22.

Керуючись статтями 12, 76-81, 258, 259, 263-265, 273, 279, 280 ЦПК України, статтями 7,18, 181,182, 183, 192 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей:

- дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн., з урахуванням індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.07.2025 і до досягнення дитиною повноліття;

- дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн., з урахуванням індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.07.2025 і до досягнення дитиною повноліття;

- дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн., з урахуванням індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.07.2025 і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2166,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).

Повне судове рішення складене 24.10.2025.

Головуючий:Р. Я. СМАЛЮХ