Номер провадження: 22-ц/813/717/25
Справа № 509/3012/21
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Іванової Г.С.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванова Ганна Степанівна, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

18 червня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила суд здійснити поділ нерухомого та рухомого майна, набутого за спільні сумісні кошти з відповідачем в період шлюбу та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину:

-трикімнатної квартири, загальною площею 113,4 кв.м, житловою 49,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 19,2 кв.м, що розташований за адресою : АДРЕСА_2 ;

-транспортний засіб автомобіль марки «BMW X 5» д/н НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , чорного кольору.

Позов мотивовано тим, що вищевказане нерухоме та рухоме майно було придбано за спільні кошти подружжя в період шлюбу, та було зареєстроване на ім`я відповідача, а тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя з рівністю частин кожного. Однак, відповідач в добровільному порядку та мирним шляхом не бажає поділити спірне майно з позивачкою, вважаючи його своєю особистою власністю.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення необґрунтованого позову, пояснивши що спірна квартира була придбана хоча і під час шлюбу з позивачкою, але за кошти його матері ОСОБА_3 , яка надала йому кошти для придбання спірної квартири для нього особисто, а не в інтересах сім`ї з позивачкою. Щодо позовних вимог про поділ гаражу №7, загальною площею 19,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та транспортного засобу автомобілю марки «BMW X 5» д/н НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , чорного кольору, пояснив суду, що згоден з тим, що вказане спірне майно було придбано у шлюбі, однак, не згоден з порядком розподілу часток у вказаному майні.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину: трикімнатної квартири, загальною площею 113,4 кв.м, житловою 49,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 19,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; транспортного засобу автомобілю марки «BMW X 5» д/н НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , чорного кольору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за забезпечення позову у сумі 454 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави суму недоплаченого судового збору у розмірі 10 442 грн.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванова Г.С. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом вимог матеріального та процесуального права.

В судове засідання до апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 та її представник Далбуз О.С. не з`явились, про розгляд справи повідомленні належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлень та довідка про доставку судових повісток-повідомлень в електронний кабінет Електронного суду (т. 2 а.с. 51-55, 130-131, 136).

Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача та представника ОСОБА_1 адвоката Іванову Г.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги й просила її задовольнити, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Статтею 61 СК України передбачено об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (стаття 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частинами 1, 4 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 листопада 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 03 серпня 2021 року був розірваний.

Судом також встановлено, що спірне нерухоме майно у виді трикімнатної квартири, загальною площею 113,4 кв.м, житловою 49,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 19,2 кв.м, що розташований за адресою : АДРЕСА_2 та рухоме майно у виді транспортного засобу автомобілю марки «BMW X 5» д/н НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , чорного кольору було придбано подружжям ОСОБА_4 у період шлюбу та право власності на яке було зареєстроване за відповідачем.

В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач пояснив, що визнає той факт, що спірні гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 19,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки «BMW X 5» д/н НОМЕР_2 були придбані ним та позивачкою під час їхнього шлюбу та спільні кошти. Однак заперечував проти того, що спірна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя з огляду на те, що гроші на придбання майнових прав на вказану квартиру йому особисто надала його матір ОСОБА_3 , яка підтвердила це в судовому засіданні, будучи допитаною у якості свідка, показавши суду, що суму у розмірі 87 780,42 дол. США (716 463,78 грн за курсом НБУ станом на 01.09.2014 ), що є вартістю спірної квартири, вона начебто частково заощадила разом з померлим чоловіком (батьком відповідача) з метою придбання власного житла для сина (відповідача), а частково, шляхом продажу за 65 000 дол. США своєї квартири, адресу місцезнаходження якої та дату продажу вона не пам`ятає.

Відповідно до договору №15/1075/6-5/7 від 23.05.2013, між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_3 (матір?ю відповідача) укладено договір про пайову участь у будівництві об`єкту нерухомого майна (а.с. 102-106).

Згідно умов даного договору, ТОВ «Кадор» зобов`язується побудувати та здати в експлуатацію сьому секцію об`єкту будівництва та передати у власність пайовика ОСОБА_3 пай, а саме безумовне майнове право на побудоване майно, що є двокімнатною квартирою, будівельний номер 1075 загальною проектною площею 107 кв.м, що розташована на 15-му поверсі сьомої секції об`єкту будівництва.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 01 вересня 2014 року до вищевказаного договору, ОСОБА_3 передала свої права та обов`язки за договором №15/1075/6-5/7 від 23.05.2013 ОСОБА_1 (а.с. 101).

Пунктом 3 зазначеної угоди передбачено, що розрахунки між пайовиком ОСОБА_3 та пайовиком - 1 ОСОБА_1 та пов`язані із ним наслідки оподаткування визначаються окремим договором між пайовиками без участі підприємства ТОВ «Кадор».

Згідно акту прийому-передачі від 16.11.2014 ОСОБА_1 , у відповідності до умов договору №15/1075/6-5/7 від 23.05.2013 прийняв квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 100).

Вказані документи стали підставою для реєстрації 25 лютого 2015 року за відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру (а.с. 97-99).

Задовольняючі в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог щодо віднесення спірного майна до спільного сумісного набутого майна подружжям ОСОБА_4 в період шлюбу за спільні кошти подружжя та яке підлягає поділу між ними, шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину нерухомого та рухомого майна.

Відповідачем не було надано суду жодного належних та допустимих документальних доказів, передбачених ст. ст. 76-83 ЦПК України обставин та підстав набуття ним особистих прав на спірну квартиру, які б свідчили про той факт, що це майно є його особистою приватною власністю.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що трикімнатна квартира, загальною площею 113,4 кв.м, житловою 49,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою власністю, тому не підлягає поділу, оскільки кошти в рахунок оплати квартири були внесенні та сплачені матір`ю відповідача та подаровані нею саме ОСОБА_1 вже у вигляді оплати за договором.

Однак колегія суддів не приймає

Щодо даних тверджень апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18), постанові Верховного Суду від 20.06.2024 у справі №331/5662/18 (провадження №61-6033св23), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Так, за змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що наданий відповідачем договір дарування майнових прав на квартиру від 14 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 (матір?ю відповідача) та відповідачем ОСОБА_1 є фіктивним та нікчемним, тому не може бути визнаний судом як належний та допустимий доказ спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно з наступних причин.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди №1 від 01.09.2014 до договору №15/1075/6-5/7 від 23.05.2013 ОСОБА_3 за згодою сторін з моменту підписання даної додаткової угоди усі права та обов`язки за договором про пайову участь у будівництві об`єкту нерухомості, передала відповідачеві ОСОБА_1 та за п. 5 вказаної додаткової угоди вона набирає чинності з моменту ї підписання, тобто з 01.09.2014 (а.с. 101).

Згідно п. 3.1. договору №15/1075/6-5/7 від 23.05.2013., ТОВ «Кадор» зобов`язується побудувати та здати в експлуатацію сьому секцію об`єкту будівництва та передати у власність пайовика ОСОБА_3 пай.

Відповідно до п. 2.4. пай - безумовне майнове право на побудоване майно, що, згідно п. 2.2. Договору є трикімнатною квартирою, будівельний номер 1075 загальною проектною площею 107 кв.м, що розташована на 15-му поверсі сьомої секції об`єкту будівництва.

Таким чином, ОСОБА_3 передала свій пай за договором №15/1075/6-5/7 від 23.05.2013, у тому числі «майнові права на спірну квартиру, будівельний номер 1075 розташовану за адресою: АДРЕСА_5 » ОСОБА_1 ще 01 вересня 2014 року, про що підписала відповідну вищевказану угоду.

Окрім того, на підставі акту прийому-передачі від 16.11.2014 ОСОБА_1 , у відповідності до умов договору №15/1075/6-5/7 від 23.05.2013 прийняв квартиру АДРЕСА_4 та 25 лютого 2015 року отримав свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. А тому майнові права на квартиру припинилися у зв`язку із реєстрацією права власності на нерухоме майно ще 25.02.2015 (а.с. 97-99).

Таким чином, станом на 14 червня 2021 року на момент укладення наявного в матеріалах справи договору дарування майнових прав на квартиру, колишній пайовик ОСОБА_3 «дарувальник» - не мала будь-яких майнових прав на спірну квартиру, будівельний номер 1075 розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , з підстав передачі цих прав своєму синові ОСОБА_1 ще 01.09.2014, підписавши про це відповідну угоду.

На момент укладення договору дарування майнових прав на квартиру, а саме на 14 червня 2021 року, ці майнові права вже були припинені, шляхом набуття відповідачем ОСОБА_1 ще 25 лютого 2015 року права власності на квартиру та за законом не могли бути подаровані ОСОБА_3 відповідачеві.

Слід також зазначити, що відповідно до положень статей 717-719 ЦК України , за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-2, 5-6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. ст. 215-216 ЦК України).

Таким чином, незважаючи на заперечення відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що договір дарування майнових прав на спірну квартиру від 14.06.2021, укладений між ОСОБА_3 (матір?ю відповідача) та відповідачем ОСОБА_1 , в силу закону є нікчемним, тому не може бути прийняти до уваги як належний доказ, оскільки такий договір не посвідчений нотаріально. Більш того, майнові права на спірну квартиру не могли бути «дарунком» в розумінні закону, оскільки дарувальник ОСОБА_3 (матір?ю відповідача) станом на момент укладання договору - 14 червня 2021 року не володіла майновими правами на спірну квартиру.

Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договір дарування майнових прав на спірну квартиру від 14.06.2021 не викликає жодного сумніву, є належним доказом, який має бути прийнятий до уваги, є непослідовними, недобросовісними та такими, що не відповідають положенням Цивільного кодексу України.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 також не погоджується із визначеним судом поділом гаража № НОМЕР_1 , загальною площею 19,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та автомобіля марки «BMW X 5» д/н НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , чорного кольору, вважає його недоцільним та таким, що суперечить положенням чинного законодавства. Однак, апеляційний суд не приймає до уваги дані твердження.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1, 3 статті 13 ЦПК України).

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вимог ст. 71 СК України, ст. 365 ЦК України - вирішуючи питання про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди - присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток - суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

ОСОБА_2 не заявляла позовних вимог, які ґрунтувались на вимогах ст. 365 ЦК України, відповідач ОСОБА_5 із зустрічним позовом із посиланням на положення ст. 365 ЦК України до суду також не звертався. Жодною зі сторін не внесено на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму.

Таким чином, висновок суду про задоволення позовних вимог в частині поділу гаража № НОМЕР_1 , загальною площею 19,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та автомобіля марки «BMW X 5» д/н НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , чорного кольору, визначенням ідеальних часток подружжя без їх реального поділу і виділення, є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає принципу диспозитивності.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивачки, заперечення відповідача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого та висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи наведені у апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та трактування норм права на власний розсуд.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванова Ганна Степанівна залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 20 жовтня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда