Справа № 459/2690/25
Провадження № 2/459/816/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 жовтня 2025 року року Шептицький міський суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Дем`яновської Ю.Д.,

при секретарі Середницької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шептицький в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

07.08.2025 позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача в його користь 135551,88 грн нарахованих і невиплачених при звільненні з роботи, середній заробіток за весь час затримки в проведенні розрахунку при звільненні, але не більше ніж 6 місяців та 45000,00 грн моральної шкоди. Також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою витрат на правничу допомогу та сплату судового збору.

В обґрунтування позову послався на те, що 02.12.2014 його було прийнято на роботу у ПрАТ «Шахта «Надія». З 2016-2019 роки проходив військову службу по контракту. З лютого 2022 року був призваний на військову службу в порядку мобілізації, яку проходив до вересня 2022 року. У періоди проходження служби за ним залишалося робоче місце на ПрАТ «Шахта «Надія». Після демобілізації працював прохідником підземним до 10.06.2025 року, після чого був змушений звільнитися з шахти, оскільки не виплачували заробітну плату. Перейшов працювати на шахту «Відродження» ДП «Львіввугілля». Зазначає, що після звільнення з роботи, в день звільнення 10.06.2025 року з ним мали провести повний розрахунок. На момент звільнення виникла заборгованість по заробітній платі за період з січня по червень 2025 року в сумі 135551,88грн. Також шахта мала нарахувати та виплатити компенсацію згідно ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати». Вказує, що роботодавець письмово не повідомив йому в день звільнення про нараховані суми та не виплатив їх. Вказує, що йому завдана моральна шкода, оскільки бездіяльність роботодавця продовжується і носить триваючий характер. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 20.08.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено розгляд справи на 23.09.2025. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву.

23.09.2025 року розгляд справи відклався у зв`язку із першою неявкою представника відповідача.

В судове засідання 09.10.2025 року сторони не з`явились.

Позивач подав клопотання, яким просив проводити розгляд справи у його відсутності. Позов підтримав та просить задовольнити.

Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, не повідомив суду про причини своєї відсутності, заяв чи клопотань не подав, хоча належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Таким чином, відповідно до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд здійснюється на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Шахта «Надія» з 02.12.2014 року та був звільнений 10.06.2025 з за згодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. (а.с.9-10)

Згідно копії довідки №15/ від 08.07.2025 виданої ПрАТ «Шахта «Надія» у позивача наявна заборгованість по заробітній платі з січня 2025 року по червень 2025 року в загальній сумі 135551,88 грн. (а.с.4).

Відповідно до довідки №15/870 від 12.08.2025 року виданої ПрАТ «Шахта «Надія» вказана середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , яка становить 1681,17 грн, розрахована за останні два місяці, які передували звільненню. (а.с.52)

Згідно ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації здійснюється в день звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком.

Судом встановлено, що ПрАТ «Шахта «Надія» має заборгованість перед ОСОБА_2 по заробітній платі, що складає 135551,88 гривень.

Дана заборгованість не оспорюється відповідачем, оскільки дана довідка видана ПрАТ «Шахта «Надія», тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про нарахування і виплату йому компенсації за втрату частини заробітку в зв`язку з порушенням строків її виплати. Однак, індексація грошових доходів працівників здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 р. № 1282-ХІІ та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.03.2003 р. № 1078, відповідно до п. 4 якого індексації підлягають грошові доходи населення в межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Зокрема, заробітна плата індексується в межах прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого у 2025 р. згідно ЗУ "Про державний бюджет на 2025 рік станвить 3028,00 грн. Таким чином, з врахуванням того, що розмір щомісячної заробітньої плати позивача перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то в даному випадку коефіцієнти індексу росту споживчих цін не застосовуються.

Одночасно, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 року за № 100, для розрахунку вихідної допомоги і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, з наступними змінами.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки ПрАТ «Шахта «Надія» №15/870 від 12.08.2025 року встановлено, що ОСОБА_1 здійснювалось нарахування заробітної плати в сумі 44579,06 гривень за квітень 2025, кількість відпрацьованих робочих днів 2 та за травень 2025 в сумі 5855,96 грн, кількість відпрацьованих робочих днів 5. Всього за 30 відпрацьованих днів заробітна плата складає 50435,02грн. Середньоденна заробітна плата складає 1681,17 гривень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За положеннями Постанови КМУ №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

ОСОБА_3 звільнений з ПрАТ «Шахта «Надія» за згодою сторін 10 червня 2025 року, відтак два місяці, що передували звільненню відповідно є квітень та травень 2025 року.

Розрахунку по заробітній платі з ним до часу винесення рішення не було проведено.

Позивачем проведено розрахунок розміру середнього заробітку за 6 місяців, за період часу з 11.06.2025 по 10.12.2025, що становить 131 робочий день.

Суд не бере до уваги наданий позивачем розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вважає, що розрахунковим періодом стягнення підлягає середній заробіток з 11.06.2025 року по день прийняття судом рішення.

Відтак, кількість робочих днів затримки виплати вказаних сум за період з 11.06.2025 по 09.10.2025 становить 87 робочих дні.

Таким чином, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить: 146261,79грн (1681,17х87)

Однак, при вирішення питання щодо визначення розміру компенсації за затримку в розрахунку, суд виходить з того, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності при врахуванні справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з ч.1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, зокрема, може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Оскільки, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, то заходи цивільно-правової відповідальності спрямовуються не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, а відтак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, суд повинен виходити з таких критеріїв як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не залежить від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Суд звертає увагу, що розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку перевищує суму заборгованості по заробітній платі.

Вказане пояснюється значним періодом затримки, тоді як немає жодного доказу, що для позивача існували перешкоди у зверненні до суду набагато раніше, особливо враховуючи той факт, що відповідач сам визнав наявність заборгованості, надавши позивачу відповідну довідку.

Поведінка відповідача не свідчить, що він якимось чином перешкоджав позивачу у реалізації його права. Позивач принаймні не стверджує про існування таких перешкод і також не наводить жодних даних, що він з поважних причин не міг звернутись до суду раніше.

За таких обставин стягнення середнього заробітку у розмірі, який перевищує розмір заборгованості є неспівмірним, а тому суд зменшує суму компенсаційних виплат позивачу до 60000 гривень, що відповідатиме обставинам справи, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача, слід зазначити наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В частині 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В силу ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач вказав, що просить стягнути моральну шкоду, оскільки продовжується бездіяльність роботодавця при виплаті заробітної плати та розрахунку і вона носить триваючий характер.

За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити, оскільки позивач не довів належними доказами спричинення йому такої.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд зазначає наступне.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин першої, другої, шостої та восьмої статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження факту виконання умов надання правової допомоги позивачем надано: 1) копію договору доручення на правове обслуговування надання правничої допомоги від 06.08.2025 року, який укладений між ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників» та ОСОБА_2 ; 2) договір про представництво інтересів від 06.08.2025 року укладений між адвокатом Бордюком М.Й. та ОСОБА_2 ; 3)копію свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Бордюком М.Й.; 4) ордер серії ВС №1378559; 5) копію детального опису виконаних робіт по справі № 459/2690/25, згідно якого вартість юридичних послуг становить 15000,00 грн.; 6) копію акту виконання робіт (наданих послуг) від 09.10.2025 року; 7) квитанцію № 51323003 від 07.08.2025 про оплату вартості надання юридичних послуг в сумі 15000грн.

Згідно положень додаткової постанови Верхового Суду від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Однак, перевіривши зміст наведених документів, суд зазначає, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 15000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням реального часу, необхідного для виконання відповідних робіт (послуг) та є істотно завищені.

В постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі № 211/3113/16-ц та від 06 листопада 2020 року по справі № 760/11145/18 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорар успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, та виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5 000 грн. Суд вважає, що саме такий розмір витрат є необхідним і неминучим для позивача, який був змушений до залучення професійної правничої допомоги адвоката.

Відтак, позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з січня 2025 року по червень 2025 року в сумі 135551,88грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 11.06.2025 року по 09.10.2025 року в сумі 60000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню у користь держави судовий збір у розмірі 1211,20грн, за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку від якого був звільнений позивач при подачі позову.

Виходячи з того, що у вимозі позивача про стягнення моральної шкоди судом відмовлено, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 264, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 195551,88 (сто дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 88 копійок, з яких 135551,88 гривень заборгованість по заробітній платі, 60 000 гривень - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь держави 1211грн 20коп. судового збору.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Позивач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія» (, с.Сілець, Сокальський район, Львівська область).

Повний текст рішення складено 09 жовтня 2025 р.

Суддя: Ю. Д. Дем`яновська