Справа № 347/507/25
Провадження № 22-ц/4808/1373/25
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Синишин Павло Євгенович, на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіцулою Ю.С. 23 липня 2025 року в м. Косів Івано-Франківської області, повний текст якого складено 22 липня 2025 року,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року року позивачем ТзОВ «Споживчий центр» подано позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 15.04.2024 р. укладено кредитний договір (оферти) № 15.04.2024-100001072, шляхом його підписання електронним цифровим підписом.

Відповідно до умов кредитного договору № 15.04.2024-100001072 від 15.04.2024 року позичальнику надається кредит на таких умовах: дата надання/видачі кредиту - 15/04/2024; сума кредиту: 8000 грн. 00 коп., строк, на який надається кредит - 42 дні з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту - 26/05/2024.

Кредитором надано позичальнику кредит у розмірі 8000,00 грн. строком на 42 дні, ОСОБА_1 15.04.2024 отримано кредитні кошти у розмірі 8000,00 грн.

Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі.

В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 26.05.2024 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 12 982,74 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7 912, 00 грн., процентів - 2 990,74 грн., комісії в розмірі 1 200 грн., та неустойки у розмірі 880 грн., чим порушуються права та інтереси ТзОВ «Споживчий центр».

Із врахуванням наведеного, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором ТзОВ «Споживчий центр» заявлено про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 982,74 грн. та сплаченого судового збору у розмірі 2422, 40 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, , МФО 305299, р/р НОМЕР_2 ) заборгованість за Кредитним договором № 15.04.2024-100001072 від 15.04.2024 у розмірі 12 102,74 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7 912, 00 грн., процентів - 2 990,74 грн. та комісії в розмірі 1 200 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Представник ОСОБА_1 адвокат Синишин П.Є. подав на рішення суду апеляційну скаргу, в якій вказав на його незаконність та необґрунтованість.

Так, у постановах Великої палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28 березня 2018 року та у справі №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року, вказано, що право кредитора на нарахування передбачених договором процентів за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу зазначеного у договорі строку кредитування у разі пред`явлення до позичальника вимоги передбаченої ч. 2. ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Крім того, у постанові №910/4518/16 від 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може застосовуватись лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Тому вважає, що право кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом ОСОБА_1 припинилося 26 травня 2025 року.

Судом першої інстанції не взято також до уваги, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023 року, внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» зокрема статтю 8 цього закону доповнено частиною 5, у якій встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки розрахованої відповідно до частини 4 цієї статті, не може перевищувати 1%.

Кредитний договір між ТОВ ««Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладений 15.04.2024 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Отже умови кредитного договору від 15.04.2024 року про визначення денної процентної ставки у розмірі 1,35% не відповідають і суперечать вимогам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», тому нарахування процентів у розмірі визначеному кредитним договором вважає незаконним.

Зазначив, що судом не враховано, що ОСОБА_1 сплачувалися кошти за користування кредитом і станом на час подання нею відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції її заборгованість за кредитним договором зменшилася до 6400 грн.

Із врахуванням наведеного просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області скасувати та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Позиція інших учасників справи

Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» Павленко Д.О. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що позивач ТОВ «Споживчий центр» є абонентом- надавачем послуг системи Bank ID Національного банку. При проходженні аутентифікації встановлено особу ОСОБА_1 шляхом отримання відповідних даних, перелік яких визначено в електронній анкеті та специфікації взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом системи ВANK ID Національного банку України. Отже, від центрального вузла системи Bank ID Національного банку України отримано дані, які однозначно ідентифікують ОСОБА_1 . Тому заперечення з боку ОСОБА_1 щодо належності проведення ідентифікації, не підтверджуються, на переконання представника ТОВ «Споживчий центр», відповідними засобами доказування. ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» досягнуто згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, який підписано нею одноразовим ідентифікатором, вказані обставини не спростовані нею належними і допустимими доказами.

Оскільки, ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, то не може надавати первинні банківські документи, тому, вважає, що наведений у позові розрахунок заборгованості є належним і допустимим доказом у даній справі.

Щодо нарахованих процентів за користування кредитними коштами представник ТОВ ««Споживчий центр» зазначив, що жодних нарахувань поза межами строку кредитування не здійснювалося.

Щодо розміру денної процентної ставки вказав, що Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023 року, тому його дія поширювалася на спірні правовідносини у частині застосування п.1. Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Денна процента ставка 1.5% за кредитним договором від 25.04.2024 року обрахована відповідно до ч. 4. ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» та має застосовуватися до договорів укладених до 20.08.2024 року. Натомість, кредитний договір укладено 15.04.2024 року.

Відносно комісії за користування кредитними коштами, вважає, що за відсутності доказів оскарження ОСОБА_1 умов кредитного договору про встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у її стягненні.

Крім того, кредитний договір укладений ОСОБА_1 15.04.2025 року, тобто після набранням чинності змін до Закону України «Про споживче кредитування», тому вважає вимогу ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з ОСОБА_1 неустойки правомірною з огляду на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отриманні кредиту, в той час як Законом України «Про споживче кредитування» врегульовано питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування спеціальною нормою.

Також вважає, що дії ОСОБА_1 із часткової сплати боргу у розмірі 1600 грн свідчать про визнання нею боргу за кредитним договором від 15.04.2025 року.

Враховуючи вищенаведене просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення неустойки в розмірі 880,00 грн не скарбується, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

15 квітня 2024 року ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», одноразовим ідентифікатором (код з смс-повідомлення) підписала Пропозицію про укладення кредитного договору (оферта) (а.с.17-20) та Заявку (а.с.21-22), тобто умови договору нею були акцептовані і укладений таким чином із позивачем ТОВ «Споживчий центр» кредитний договір №15.04.2024-100001072.

ОСОБА_1 отримала у кредит грошові кошти в розмірі 8000 грн. строком на 42 дні, дата повернення якого 26.05.2024 року, із фіксованою процентною ставкою у розмірі 1,35 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. При цьому, розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (а.с.21-22).

Відповідно до квитанції, платіж № від 15.04.2024 року за кредитним договором №15.04.2024-100001072 у розмірі 8000 грн. було здійснено шляхом переказу коштів через систему LIQPAY на картковий рахунок НОМЕР_3 (а.с.15).

При цьому позивачем визнано, що відповідачкою сплачено по кредиту 28.04.2024 року 1600 гривень, про що зазначено у позовній заяві (а.с.4). При цьому позивач стверджує, що ця сума врахована при обчисленні боргу при поданні позову.

У інформаційному повідомленні від 15.04.2024 року вказано усю інформацію необхідну для підтвердження особи позичальника, місце роботи та повідомлення позичальника про кримінальну відповідальність (а.с.21-22).

Згідно Довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №15.04.2024-100001072 від 15.04.2024 року, заборгованість позичальника ОСОБА_1 по вказаному договору складає 12 982,74 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7 912, 00 грн., процентів - 2 990,74 грн., комісії в розмірі 1 200 грн., та неустойки у розмірі 880 грн. (а.с.14).

Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 06.02.2024 року, довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 474420, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи загального захворювання (а.с.49-50).

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до приписів частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Нормою статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з положеннями частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець.

Згідно з приписом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та ЗУ «Про електронну комерцію», ЗУ « Про електронні документи та електронний документообіг».

Згідно з ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію".

Примірник договору, укладеного у вигляді електронного документа, та додатків до нього (за наявності) вважається отриманим клієнтом, якщо договір за домовленістю особи, яка надає фінансові послуги, і клієнта або за вибором клієнта направлений на електронну адресу клієнта чи направлений йому в інший спосіб, що дає змогу встановити дату відправлення. Договір, укладений у вигляді електронного документа, та додатки до нього (за наявності) повинні містити відомості про клієнта, у тому числі зазначені ним контактні дані. Положення цього абзацу не застосовується до договорів, зазначених у пункті 4 цієї частини.

У разі якщо договір укладається шляхом приєднання, договір складається з публічної частини договору та індивідуальної частини договору, підписанням якої клієнт приєднується до договору в цілому. Публічна частина договору про надання фінансових послуг оприлюднюється та повинна бути доступною для ознайомлення клієнтів на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, і надається клієнту за його вибором у спосіб, що дає змогу встановити дату надання, з використанням контактних даних, зазначених клієнтом. Усі редакції публічної частини договору повинні зберігатися на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, із зазначенням строку їх дії.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.

Відповідно до частини 1 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За змістом частини 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом вірно встановлено, що кредитний договір укладено між кредитором та позичальником ОСОБА_1 в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

При цьому відповідачка на веб-сайті кредитора та через особистий кабінет подавала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе.

Ідентифікація ОСОБА_1 на веб-сайті кредитора здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням її особистих даних, а саме: номера паспорта НОМЕР_4 , виданого 22.12.2022р., орган, що видав 2620, реєстраційного номера облікової картки платника податків НОМЕР_1 , фінансового номера телефону НОМЕР_5 , адреси електронної пошти, місця проживання, номера платіжного засобу, на який необхідно перерахувати кошти: 4731-21хх-хххх-2687.

Пропозиція на укладення кредитного договору (оферта) прийнята (акцептована) відповідачкою, договір підписаний одноразовим ідентифікатором Е 728

Доказів, що указаний в договорі одноразовий ідентифікатор та персональні дані належать третім особам, а не позичальнику, відповідачем не надано, тоді як наведений позивачем алгоритм укладення договорів виключає підстави вважати, що без їх погодження ОСОБА_1 остання не могла отримати кредитні кошти.

Будь-які докази протиправності дій третіх осіб щодо ОСОБА_1 , які стосуються підписання кредитного договору, у матеріалах справи відсутні.

Надані позивачем докази в сукупності підтверджують факт укладення кредитного договору між кредитором та відповідачкою ОСОБА_1 .

ЦПК України у чинній редакції визначає, що докази, тобто будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, мають бути належними (стаття 77), допустимими (статті 78), достовірними (стаття 79) та достатніми (стаття 80).

Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У такій категорії справ встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що відповідач не отримував кредитних коштів. І якщо такі кошти кредиторами мали бути перераховані на визначений у договорі картковий рахунок, то єдиним безспірним доказом може бути виписка по картковому рахунку, з якої можливо встановити відсутність або наявність певної банківської операції. І якщо сторона заперечує отримання коштів і має можливість подати такі докази, то тягар доказування таких обставин покладається саме на цю сторону.

Відповідачка, заперечуючи обставини укладення кредитного договору, не подала суду жодних доказів на спростування позиції позивача.

Так, нею не подано жодного обґрунтування суду про те за яких обставин юридична особа кредитор мала можливість отримати її персональні дані або що ці персональні дані належать не їй. Заперечуючи отримання кредитних коштів, позивачка не подала суду жодних доказів, що такі кошти на зазначену платіжну картку 4731-21хх-хххх-2687, емітовану ПАТ КБ «ПриватБанк» не надходили або що ця картка їй не належить. Такими доказами могли бути відповідні довідки банку про відсутність рахунку у відповідачки або все ж якщо зазначена платіжна картка їй належала, то виписки про рух коштів за вказаний банківський день про фінансову операцію, зазначену позивачем. Такі докази, з огляду на інститут банківської таємниці, могли бути надані лише власником банківської карти, тобто відповідачкою.

За таких обставин, слід вважати, що укладення кредитного договору між кредитором (позикодавцем) та відповідачкою (позичальником) мало місце, а також, що кредитором на виконання умов договору відповідачці були перераховані кредитні кошти в розмірі 8 000 грн у день укладення кредитного договору 15.04.2024 року, частина яких сплачена 28.04.2024 року в розмірі 1600 грн.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послут», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що починаючи з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5 %, з 23 квітня 2024 року не більше 1,5 %, а з 21 серпня 2024 року не більше 1 %. Таким чином, з 15.04.2024р. по 26.05.2024р. включно процентна ставка в день не могла перевищувати 1,5%, коли лише з 21 серпня 2024р. процентна ставка в день не могла перевищувати 1%. Позивач застосовував по кредиту процентну ставку 1,35% вдень за весь строк тоді, коли допускалося її застосування на рівні до 1,5% в день.

Отже, процентна ставка за договором не перевищувала межу, встановлену законом на день укладення кредитного договору і до дня його закінчення.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

У свою чергу надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення комісії, слід звернути увагу, що пунктом 1 договору №417161-КС-001 від 13 жовтня 2021 року сторонами погоджена разова комісія за надання кредиту 1 200,00 грн., яка відповідає умовам договору і визначення її у договорі не суперечить Закону, зокрема статті 1 та 8 Закону України «Про споживче кредитування».

Тобто, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитора встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові 496/3134/19 від 13 липня 2022 року.

Позивач стверджує, що проценти нараховані в межах строку договору.

Визначаючи розмір заборгованості, слід виходити із основної суми по кредиту 8000, наданої 15.04.2024 року на 42 дні, тобто по 26.05.2024 року, з урахуванням сплачених 1600 грн 28.04.2024р.

Оскільки позивачем визнається сплата частини коштів по кредиту, то відповідно розмір основної суми має бути зменшеним (8000-1600=6400 грн).

Обчислення процентів: 8 000 (основна сума) х1,35% (денна процентна ставка)х18 днів (по 28.04.2024р. включно день оплати частини кредиту) = 1944 грн.; 6400 (залишок основної суми)х1,35%(денна процентна ставка)х 24 дні (по 26.05.2024року включно день закінчення строку договору) = 2073,6 грн.

Таким чином, заборгованість за основною сумою по кредиту складає 6 400 грн, по процентах за користування кредитними коштами - 4017,6 грн, комісія 1200 грн, а всього заборгованість складає 11 617,6 грн.

Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість вимог апелянта та стягнення заборгованості за кредитним договором у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає зміні.Інші доводи апеляційної скарги, відповіді на які надані у мотивувальній частині рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381- 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Синишин Павло Євгенович, задовольнити частково.

Змінити рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2025 року в частині стягнення розміру стягненої заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 617,6 грн (одинадцять тисяч шістсот сімнадцять гривень шістдесят копійок), яка складається із заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 6 400 грн, заборгованості по процентах в розмірі 4017,6 грн та комісії в розмірі 1200 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач Максюта І.О.

Судді Девляшевський В.А.

Мальцева Є.