Справа № 352/1316/25
Провадження № 22-ц/4808/1390/25
Головуючий у 1 інстанції ГРИНЬКІВ Д. В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2025 року у складі судді Гриньків Д. В., ухвалене у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 17 липня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року позивачка ОСОБА_2 пред`явила до відповідача ОСОБА_1 позов про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що рішенням Тисменицького районного суду від 27 квітня 2022 року з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивачка зазначала, що відповідач періодично надавав кошти за рішенням суду, проте їх не вистачало. Фактично спільна дитина перебувала на повному утриманні позивачки. ОСОБА_2 вказувала, що з дорослішанням доньки витрати на її утримання суттєво збільшились, у зв`язку із чим її матеріальне становище погіршилось. Натомість, відповідач не сплачує додаткових витрат на розвиток та лікування дитини, не оплачує послуги стоматолога, не допомагає у придбанні одягу для доньки, відмовляється оплачувати додаткові уроки англійської мови, математики та заняття танцями.

Посилаючись на те, що матеріальне становище відповідача покращилось, оскільки він працевлаштувався на іншу роботу з більшою заробітною платою, позивачка просила збільшити розмір стягуваних аліментів на утримання спільної неповнолітньої доньки до 6 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Постановлено змінити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2022 року у справі №352/2677/21 та стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 4 000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Припинено стягнення аліментів по виконавчому листу, виданому згідно рішення Тисменицького районного суду від 27 квітня 2022 року по справі №352/2677/21, з дня набрання даним рішенням законної сили. Також постановлено стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у дохід державного бюджету в розмірі 1 211,20 грн.

У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, відсутність документально підтверджених доказів позивача, на яких ґрунтується оскаржуване рішення, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Скаржник ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення суду вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 , вказавши, що «для забезпечення потреб доньки ОСОБА_3 віком 16 років, необхідні кошти у мінімальній сумі 8 000 грн. щомісячно», оскільки в позові ОСОБА_2 просила про збільшення розміру аліментів до 6 000 грн.

Помилковим, на думку відповідача ОСОБА_1 , є висновок суду про те, що в нього є офіційний дохід, оскільки він ніде офіційно не працює.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що позивачка не надала жодних письмових доказів на підтвердження фактів захворювань дитини, відвідування стоматолога та гуртків.

Також скаржник ОСОБА_1 вказує, що він не відмовляється від утримання доньки ОСОБА_3 і надавав би їй кошти у розмірі 3 000 грн., не зважаючи на свій нестабільний дохід та утримання трьох дітей від двох шлюбів. Однак, донька не спілкується з ним та не просила про надання їй таких коштів. Крім того, зауважує, що позивачка ОСОБА_2 також не спілкується з ним та не повідомляла про наявність додаткових витрат на утримання доньки.

Вказує, що позивачка не додала жодних доказів на підтвердження витрат, які вона здійснює на утримання доньки, доказів про доходи сторін, а також доказів погіршення її матеріального стану. При цьому, відповідачка у разі наявності у неї інформації про його офіційний дохід із більшою заробітною платою, могла б звернутись із клопотанням про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України, однак цього не зробила.

Відповідач ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на те, що жодної заборгованості зі сплати аліментів у нього немає, що свідчить про те, що він не ухиляється від виконання обов`язку утримувати дитину.

Вказує, що він наполягав взяти до уваги поданий ним відзив, однак суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення не врахував його позицію, викладену у зазначеному відзиві.

Також скаржник зауважує, що ним подано до суду першої інстанції докази того, що його матеріальне становище не покращилось, маючи на утриманні ще двох дітей та непрацездатну матір.

У надісланому ОСОБА_2 відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , позивачка доводи апеляційної скарги заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим. Додатково вказує, що донька досягла віку 16 років, навчається, бере додаткові уроки з англійської мови та математики, відвідує танцювальний гурток. Всі витрати на її навчання покриваються виключно нею. Відповідач не допомагає їй фінансово, не бере участі у вихованні дитини та не відвідує її понад 15 років. Окрім того, відповідач побудував окремий житловий будинок поруч з будинком своєї матері, в якому він зареєстрований, а тому його доводи про відсутність майна та доходів є такими, що не відповідають дійсності.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції з врахуванням обставин, передбачених ст. 182 СК України, а також того, що витрати на утримання доньки, що включають в себе також незаплановані (непередбачувані) витрати, лежать саме на позивачці, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, з урахуванням інфляції та зміни рівня життя, віку дитини, прийшов до висновків, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки у збільшеному розмірі у сумі 4 000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідноговіку.

З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що сторони у справі є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, а тому згідно ст. 180 СК України вони зобов`язані утримувати її до досягнення повноліття (а.с. 4).

Рішенням Тисменицького районного суду від 27 квітня 2022 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів. Постановлено стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 5-7).

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 28 листопада 2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від якого у них народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно (а.с.39-41).

Із долученого до матеріалів справи акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 03 липня 2025 року вбачається, що відповідач проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з своєю матір`ю ОСОБА_7 , яка є пенсіонером та потребує його допомоги, дружиною та двома неповнолітніми дітьми. Відповідач на час складення акту тимчасово не працював (а.с. 44).

Згідно із частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3статті 181 СК України).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Зазначені обставини повною мірою були враховані судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи докази в їх сукупності та вирішуючи питання щодо збільшення розміру аліментів на утримання доньки сторін, суд першої інстанції врахував вік дитини, проживання її з матір`ю, на яку покладений основний тягар по її утриманню, що включає в себе також незаплановані (непередбачувані) витрати,.

Вирішуючи питання щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, суд не встановив наявності обставин, які б перешкоджали ОСОБА_1 у виконанні його батьківських обов`язків по утриманню дитини.

При цьому слід зазначити, що доказів на підтвердження своїх реальних доходів суду першої та апеляційної інстанції відповідач не надав. А тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у нього офіційного доходу.

Апеляційний суд зауважує, що обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в прямому переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 (провадження № 61-22317св19).

З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що донька не просила його про надання їй таких коштів на її утримання.

Посилання скаржника на те, що на його утриманні перебуває матір пенсійного віку та ще двоє дітей від іншого шлюбу колегією суддів не може бути прийняте до уваги, оскільки даний факт не звільняє його від обов`язку утримувати неповнолітню дитину від першого шлюбу. Крім того відповідач частково погодився сплачувати аліменти у збільшеному розмірі, тобто погодився, що існують підстави для збільшення розміру аліментів.

Водночас серед іншого, колегія суддів зауважує, що змінилася економічна ситуація в країні, значно зросли ціни на продукти харчування, одяг, взуття, ліки, житлово-комунальні послуги, разом із тим потреби дитини із віком змінилися та збільшилися в силу її росту та розвитку, змінився прожитковий мінімум для дитини, а обов`язок по утриманню дитини не може бути покладений виключно на матір.

Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Розмір аліментів на дитину має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому отримання аліментів в більшому розмірі ніж прожитковий мінімум на дитину відповідного віку є безумовним правом дитини, визначеним законом, яке захищається в судовому порядку саме в її інтересах.

Аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.

Однак таке забезпечення є мінімальною гарантією утримання дитини, застосування якої можливе за певних об`єктивних обставин, підтверджених відповідними доказами і інтереси дитини і її право на достатній рівень матеріального забезпечення не можуть бути обмежені рівнем цієї мінімальної гарантії, а аліменти можуть бути стягнені з одного із батьків і в більшому розмірі, зокрема і наближеному до розміру прожиткового мінімуму.

Враховуючи викладене, виходячи з принципів розумності та справедливості, з врахуванням встановлених обставин справи, матеріального становища відповідача, його фізичного стану, розміру прожиткового мінімуму, встановленого на дитину відповідного віку, та обов`язку утримання дітей в рівній мірі як матері так і батька, суд першої інстанції змінивши розмір стягнення аліментів, прийняв рішення, що відповідає положенням СК України та інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про часткову обґрунтованість вимог ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених скаржником підстав відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам відповідача, які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта