Справа № 303/9655/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року у складі судді Кость В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування збитків,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача про відшкодування збитків у розмірі 2429047,65 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02.10.2015 року №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

21.12.2017 року на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про затвердження умов продажу від 01.11.2017 №254 було оголошено публічний аукціон з продажу майна банків, а саме лоту F11G2016, до якого входили: квартира АДРЕСА_1 (надалі Квартира) та товарно-матеріальні цінності у кількості 17 об`єктів.

У ході проведення відкритого та публічного аукціону розміщеного на електронній торговій системі ProZorro, він запропонував найвищу ціну за вищевказаний лот, у зв`язку з чим, його було оголошено переможцем торгів. За придбаний лот він вніс повну оплату та 31.01.2018 між ним та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, внаслідок чого за ним було зареєстровано право приватної власності на Квартиру.

Однак, в подальшому, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до нього, ОСОБА_1 , а також АТ «Дельта Банк» про витребування Квартири на свою користь (справа №303/1280/18). За наслідками розгляду даної справи витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Квартиру, що стало підставою для припинення права власності позивача на зазначене нерухоме майно.

Позивач вважає, що через втрату квартири, придбаної на підставі Договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 31.01.2018 року, йому завдано збитки у розмірі вартості такої квартири, що складає 1621153,00 грн.

Також у зв`язку з участю у численних судових засіданнях позивач вважає, що відшкодуванню підлягають витрати зі сплати судового збору в розмірі 18927,52 грн, а також витрати пов`язані з орендою іншого житла для проживання з родиною, оскільки попередній власник Квартири чинила перешкоди у її користуванні, а тому позивач зазнав матеріальної шкоди в сумі 513436,00 грн.

Крім того, з відповідача також слід стягнути за період з 18.12.2018 по 01.11.2024 року інфляційні втрати та 3% річних, з урахуванням розміру доведеної шкоди, у сумі 275531,13 грн (в т.ч.: 217094,27 інфляційні втрати, 58436,86 3% річних).

Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 22, 317, 383, 391, 625, 658, 661, 1166, ЦК України, ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив заявлений позов задовольнити.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 суму 1621153,00 (один мільйон шістсот двадцять одна тисяча сто п`ятдесят три гривні 00 копійок) гривень в рахунок відшкодування завданих збитків та 10104,47 (десять тисяч сто чотири гривні 47 копійок) гривень судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачеві, як потенційному покупцю, перед продажем майна (активу неплатоспроможного АТ «Дельта Банк») надавалась можливість ознайомитись з документами такого активу (нерухомого майна), зокрема й документів, на підставі яких АТ «Дельта Банк» набув таке майно у власність, тобто рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року по справі № 303/7768/13-ц, яке станом на момент організації продажу активу, проведення торгів та укладання з позивачем, як переможцем торгів Договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 31.01.2018 року, було чинним та ніким не оскаржене. Рішення щодо участі в торгах з продажу неплатоспроможним АТ «Дельта Банк» належному йому на праві власності нерухомого майна приймалося позивачем вільно та на власний розсуд. Позивач був обізнаний з фактичними обставинами, пов`язаними з набуттям АТ «Дельта Банк» права власності на нерухоме майно, та мав змогу, як фаховий юрист, сформувати власне уявлення щодо подальших його дій по роботі з таким активом, враховуючи притаманні їй ризики. Позивач не довів протиправності дій та вини з боку АТ «Дельта Банк» щодо реалізації нерухомого майна, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями (поведінкою) Банку та збитками позивача, що свідчить відсутність елементів делікту, як складових правової конструкції складу цивільного правопорушення та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки. Пред`явлена ОСОБА_1 вимога про стягнення з АТ «Дельта Банк» вартості нерухомого майна у розмірі 1 621 153,00 грн. (розрахованої станом на 04.11.2024) є необґрунтованою. Позивачем пропущено строк позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати у частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що судові витрати понесені ним у формі виключно судових зборів, сплачених при захисті права власності, яке вилучено у нього за рішенням суду на користь третьої особи у розмірі 18 927,52 грн., є реальними збитками, які повинні бути йому відшкодовані у повному обсязі, і не стосуються розподілу судових витрат, як помилково вказав суд. Також суд помилково відмовив у його вимогах про відшкодування йому понесених витратах на оренду житла за період між набуттям права на майно та вилученням його від нього за рішенням суду у розмірі 513 436 грн. та інфляційних втрат і 3% річних, оскільки такі витрати є вимушені та фактично понесені, так як станом на 31.01.2018 року будь яким нерухомим майном він не володів, і по 30.04.2024 року не набував у власність житло придатне для проживання його родини.

У відзиві на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у частині вимог, що залишені без задоволення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та пояснення представника відповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Правління Національного банку України постановило відкликати банківську ліцензію та ліквідувати АТ «Дельта Банк» (том 1, а.с.24).

З листа Національного Банку України від 11.05.2021 20-0006/40032 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі Фонд) прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку та розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк».

У подальшому, виконавчою дирекцією Фонду приймались відповідні рішення про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та продовження повноважень ліквідатора АТ «Дельта Банк».

Інформація про продовження строків ліквідації АТ «Дельта Банк» та повноважень уповноваженої Фондом особи є загальнодоступною та міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

На підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.06.2023 № 746 «Про деякі питання ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК», з метою завершення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та припинення його як юридичної особи, з 03.07.2023р. відкликано повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», а визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» здійснюються Фондом безпосередньо (дана інформація є загальновідомою та опублікована 23.06.2023р. на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за посиланням (https://www.fg.gov.ua/articles/54623-ogoloshennya-pro-deyakipitannya-likvidaci-at-delta-bank.html).

4 січня 2018 року через електронний майданчик оператора електронних торгів відбувся відкритий електронний аукціон з продажу лоту № лот F11G2016 належного АТ «Дельта Банк» до складу якого входило нерухоме майно, в тому числі, Квартира. Ціна продажу 280001,00 грн.

Переможцем даного аукціону було визначено позивача ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом електронних торгів № UA-EA-2017-12-21-000082-b від 04.01.2018 року (том 1, а.с. 27-28).

Згідно з даними платіжного доручення №3 від 29.01.2018 року ОСОБА_1 сплатив кошти у сумі 280001,00 грн за придбаний лот (том 1, а.с. 29).

31.01.2018 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, посвідчений 31.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за реєстровим № 128 (надалі Договір купівлі-продажу), відповідно до якого АТ «Дельта Банк», як продавець, передав у власність ОСОБА_1 , як покупця, Квартиру, а ОСОБА_1 сплатив за неї обумовлену цим договором суму в розмірі 271 711,00 грн. (том 1, а.с. 30).

У пункті 1.2 Договору купівлі-продажу зазначено, що Квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.01.2014 року по справі №303/7768/13-ц, та ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.05.2017 року по справі 303/7768/13-ц.

Квартира була набута АТ «Дельта Банк» у власність на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 16.01.2014 року по справі №303/7768/13-ц, відповідно до якого, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , за кредитним договором №1 від 15.02.2007 року в сумі 26579,72 доларів США, що еквівалентно 212595,58 грн було звернуто стягнення на Квартиру, шляхом передачі її у власність ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору іпотеки від 15.02.2007 року укладеного між АКІБ «УкрсибБанк» та ОСОБА_2 .

Вищезазначене рішення суду, в оскарженій частині, було скасовано постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року. Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки Квартиру, шляхом передачі її у власність іпотекодержателю та визнання права власності на це майно за іпотекодержателем (том 1, а.с. 45-51).

Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2020 року касаційні скарги АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 по справі № 303/7768/13-ц залишено без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року - без змін (том 1, а.с. 54-60).

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_1 та АТ «Дельта Банк» про скасування реєстрації речового права та визнання правочину недійсним (справа №303/1280/18).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2019 року по справі № 303/1280/18 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора від 04 липня 2017 року про реєстрацію за ПАТ «Дельта Банк» права власності на Квартиру, визнано недійсними електронні торги від 04 січня 2018 року, результати яких оформлені протоколом №UA-EA-2017-12-21-000082-b, визнано недійсним Договір купівлі-продажу; поновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на Квартиру, витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Квартиру (том 1, а.с. 63-65).

Вищезазначене рішення суду переглядалося в апеляційному та касаційному порядку.

За результатами повторного розгляду справи в межах, визначених постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року (том 1, а.с. 82-87), Закарпатським апеляційним судом 13 березня 2024 року ухвалено постанову (том 1, а.с 88), якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2024 року залишено без змін (том 1, а.с. 94- 100).

Позивач звертався зі скаргою до Фонду, однак така була залишена без розгляду (том 1, 101-103).

В матеріалах справи також містяться відповіді Фонду, Національного банку України на звернення ОСОБА_1 (том 1, а.с. 104-107).

02.11.2024 року позивач звернувся з претензією про відшкодування шкоди з підстав вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи до відповідача та третьої особи (том 1, а.с.108-115).

У ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)) зазначено, що реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.11.2018 року та постановою Верховного Суду від 04.08.2020 року по справі №303/7768/13-ц встановлено, що правовідносини щодо звернення стягнення АТ «Дельта банк» на предмет іпотеки Квартиру мали вирішуватись в позасудовому порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статтей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статтей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Суд касаційної інстанції у постанові від 04.08.2020 року по справі №303/7768/13-ц акцентував увагу також на тому, що ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином АТ «Дельта Банк» неправомірно зареєстрував за собою право власності на спірну Квартиру, а судове рішення, на підставі якого було здійснено реєстрацію права власності скасовано.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2019 року у справі № 303/1280/18, постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2024 року, які залишено без змін постановою Верховного Суду від 23 вересня 2024 року, витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 спірну Квартиру. У рішенні суду апеляційної інстанції заначено, що ОСОБА_3 не позбавлений можливості відновити своє право, заявивши вимогу до АТ «Дельта Банк» про стягнення сплаченої вартості спірної квартири, яка від нього витребувана, і з таким висновком погодився та підтримав його суд касаційної інстанції, переглядаючи дану справу у касаційному порядку.

З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що внаслідок витребування Квартири у ОСОБА_1 (покупця) на користь ОСОБА_2 (третьої особи) у ПАТ «Дельта Банк» (продавця) виник обов`язок відшкодувати позивачу завдані збитки. Доводи апеляційної скарги АТ «Дельта Банк» у цій частині є безпідставними і не заслуовують на увагу.

Позивачем заявлено вимоги про відшкодування ринкової вартості Квартири, яка згідно висновку про вартість об`єкту оцінки (Квартири), виконаний ТОВ «Будинок оцінки» (том 1, а.с.116-120) станом на 04.11.2024 становить 1621153,00 грн.

Відповідач у відзиві на позов та у суді першої інстанції зазначив на можливості відшкодування лише фактично сплаченої ОСОБА_1 суми грошових коштів за Квартиру на момент продажу.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу суд першої інтенції правильно врахував правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, які наведені у постанові 03 липня 2023 року по справі № 369/6092/20 (провадження № 61-1447 сво 22), і з цим повністю погоджується колегія суддів.

У вказаній постанові Верховний Суд, зокрема зазначив: «..Тлумачення вказаних норм закону свідчить про те, що положення статті 661 ЦК України є частиною системи правил про наслідки евікції товару (тобто відсудження у покупця придбаного ним майна, товару на підставі того, що продаж був незаконним).

Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо) (стаття 659 ЦК України).

Це зумовлено тим, що продавець повинен мати право продажу товару (стаття 658 ЦК України) і, відтак, гарантувати покупцю чистоту правового титулу, що його покупець набуває за відповідним договором купівлі-продажу. Якщо продавець цього обов`язку не виконує або виконує його неналежно, то для покупця створюється загроза евікції - вилучення речі у титульного володільця третьою особою, що має на цю річ те чи інше право, яке не погашається встановленням нового правового титулу на річ. Таке право може бути як речовим, так і зобов`язальним, але у будь-якому разі повинно передбачати можливість позбавити покупця володіння річчю на користь носія такого права. Віндикація є одним з характерних і найпоширеніших (але далеко не єдино можливим) варіантів евікції речі.

Унаслідок евікції покупець позбавляється можливості панування над річчю в обсязі, що набувався ним на підставі відповідного договору купівлі-продажу, або обмежується в такому пануванні. А тому не має значення, чи річ витребувана у набувача (покупця) у цілому, чи він лише позбавився статусу одноосібного власника і натомість став співвласником, речі у певній частці (чи навіть в режимі спільної часткової власності). Відтак, у будь-якому з наведених варіантів є підстави для стягнення збитків із продавця за правилами статті 661 ЦК України.

У статті 661 ЦК України законодавець закріпив право покупця вимагати від продавця відшкодування збитків, завданих продавцю евікцією товару. При цьому спеціальних правил щодо визначення складу та розміру таких збитків стаття 661 ЦК України не містить, фактично відсилаючи до загальних положень статей 22 і 623 ЦК України.

Положення частини третьої статті 623 ЦК України конкретизують загальний принцип повного відшкодування (частина третя статті 22 ЦК України), а тому є справедливими й для будь-яких інших правовідносин, крім зобов`язальних. Оскільки у будь-якому випадку йдеться про те, що кредитор має отримати рішення про присудження відшкодування, реальна грошова цінність якого є адекватною економічній ситуації в суспільстві та цінності відповідних матеріальних благ на момент ухвалення судом відповідного рішення. При ухваленні рішення про стягнення збитків, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора.

Отже, суд має підстави визначити розмір збитків саме за правилами другого речення частини третьої статті 623 ЦК України, якщо на момент ухвалення рішення відповідні ціни істотно зросли порівняно із датою подачі позову. Але застосування цього правила здійснюється не за ініціативою суду (що було б порушенням: принципу диспозитивності процесу), а лише за позовом кредитора (позивача).

Розмір збитків у разі вилучення товару за рішенням суду визначається судом за правилами частини третьої статті 623 ЦК України: якщо вимога кредитора не була задоволена боржником добровільно, то збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували у місці, де зобов`язання має бути виконане, на день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, керуючись при цьому загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності та розумності».

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості (постанова Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 640/14719/15-ц).

Висновок про вартість квартири, який виконаний ТОВ «Будинок оцінки» та наданий позивачем, згідно з яким станом на 04.11.2024 вартість її становить становить 1621153,00 грн., є належним та допустимим доказом.

Відповідачем не подано жодних доказів на спростування даного висновку.

За вказаних обставин суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 1621153,00 грн.у рахунок відшкодування збитків у зв`язку з витребуванням у нього купленої квартири. Доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» у цій частині також є безпідставними і не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» про пропущення позивачем строків позовної давності.

Відповідно до ст. статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)).

Представник відповідача як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі посилається на те, що строк позовної давності для можливості звернення позивача ОСОБА_1 до АТ «Дельта Банк» з даним позовом сплив у листопаді 2021 року, або ж, у будь-якому разі, у грудні 2021 року. ОСОБА_1 міг довідатися про своє порушене право у листопаді 2018 року, коли постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року було скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року по справі № 303/7768/13-ц та у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність Квартири - відмовлено, або ж довідався у грудні 2018 року, коли подав касаційну скаргу на вказану вище постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року.

Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги дані доводи відповідача і з цими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки, як правильно зазначено судом, протягом тривалого часу, починаючи з 2018 року предметом судового розгляду судових інстанцій були справи пов`язані зі спірною Квартирою, в тому числі її витребування від позивача. Перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, могло надавати позивачу підстави вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні. Остаточне рішення щодо законності витребування Квартири від позивача ОСОБА_1 було прийнято Верховним Судом на підставі постанови від 23.09.2024 року по справі №303/1280/18, якою суд касаційної інстанції постановив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2019 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13.03.2024 року без змін. А тому позивач не пропустив строк позовної давності.

У заявленому позові позивач просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 18927,52 грн, зокрема за подання ним касаційних скарг по справі №303/1280/18, № 303/1280/18, апеляційної скарги по справі №303/7768/13, заяви про забезпечення позову по справі №303/1280/18, а також за видачу копій документів.

Згідно із ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України)

Питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду (постанова Верховного Суду від 11.05.2023 по справі № 910/4631/22).

Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи. Близька за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №904/4380/21 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 по справі № 550/936/18 при перегляді справи в порядку цивільного судочинства.

Розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду конкретної справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. Суд не може на власний розсуд здійснювати перерозподіл судових витрат по інших справах.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується погоджується із висновками суду щодо відмови позивачу у стягненні судових витрат зі сплати судового збору в сумі 18927,52 грн. Доводи апеляційної скарги позивача у цій частині не ґрунтуються на законі, а тому не зслуговують на увагу.

У поданому позові позивач просить також стягнути з відповідача матеріальну шкоду за оренду житла у сумі 513436,00 грн., інфляційних втрат (217094,27 грн) та 3% річних (58436,86 грн) за період 01.01.2019 по 01.11.2024, нарахованих позивачем на суму орендної плати у розмірі 513436,00 грн. посилаючись на те, що не зміг використовувати Квартиру для проживання зі своєю родиною, оскільки попередній власник чинила йому перешкоди, а тому він спочатку винаймав квартиру в м.Ужгороді, а згодом уклав договір суборенди квартири з ТзОВ «Укрбудінновація» в м.Мукачеві у підтвердження чого надав відповідні копії договорів, акти надання послуг, акти приймання-передачі квартири, додаткові угоди, повідомлення, виписки за рахунками (том 1, а.с. 124-250, том 2, а.с.1-23).

Згідно з ч.1,ч.2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було внаслідок джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.

Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними.

Позивачем суду не подано доказів та не доведено, що матеріальна шкода за оренду житла у сумі 513436,00 грн виникла саме внаслідок протиправної поведінки відповідача, а також причинного зв`язку між поведінкою відповідача і заподіяними позивачу збитками у вигляді орендної плати.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від від 13 березня 2024 року у справі №303/1280/18 встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.09.2023 року № 345267727 ОСОБА_1 на території міста Мукачеве та міста Ужгорода належать на праві власності декілька об`єктів нерухомого майна, квартир, як іпотекодержателю, придбані ним шляхом купівлі права вимоги за кредитними договорами та договорами, що забезпечують їх виконання через електронну площадку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. З цими висновками погодився і Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2024 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задовлення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2019 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2024 року.

У договорі купівлі продажу квартири, який був укладений між АТ «Дельта Банк» та позивачем ОСОБА_1 , останнім вказана адреса реєстрації: АДРЕСА_2 . Така адреса указана і у Акті приймання- передачі до даного договору. Згідно наявного в матеріалах справи Витягу з Реєстру територіальної громади від 02.11.2024 року адреса місця реєстрації (проживання) позивача вказана: АДРЕСА_3 . Така адреса вказана і у позовній заяві. Дані обставини у сукупності свідчать, що у позивача наявні можливості на забезпечення свого права на житло незалежно від перебування у його власності Квартири.

З врахуванням навденого суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для стягнення з відповіповіда витрат пов`язаних з необхідністю оренди житла та похідної вимоги інфляційних втрат та 3% річних.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку та обгунтовано частково задовольнив заявлений позов..

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: