Справа № 161/8243/25 Головуючий у 1 інстанції: Смокович М. В.
Провадження № 22-ц/802/1122/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю :

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі батька у вихованні дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2025 року про відмову в забезпеченні позову,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, яку обґрунтовувала тим, що до 07 квітня 2025 року вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 , зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та їхнім малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, з 07 квітня 2025 року вона була змушена залишити будинок та припинити спільне проживання з чоловіком через нестерпні психологічні умови та на сьогоднішній час проживає окремо у АДРЕСА_2 .

З того моменту вона була позбавлена можливості бачитись, спілкуватись та проводити час зі своїм малолітнім сином, який до цього весь час проводив разом з нею.

Вказувала, що фактично на сьогодні син утримується в ізоляції ОСОБА_4 та його батьками, не відвідує дошкільний навчальний заклад, не отримує належне медичне забезпечення, обмежений в можливості спілкуватись з іншими дітьми та власне з нею самою як мамою.

Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_4 вчиняє психологічне насилля над сином, зокрема, не надаючи йому можливість вільно пересуватись, позбавляє спілкування з матір`ю, іншими рідними, доводить дитину до істерики, не займається його розвитком, утримує вдома без належного спілкування та навчання.

На переконання позивача, така поведінка може призвести до втрати зв`язків, недовіри до інших та відчуття самотності у сина, а також може вплинути на його моральний та психологічний стан, що в свою чергу може призвести до емоційної нестабільності сина, та, як наслідок, до психічних розладів або психоматичних захворювань.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просила задовольнити заяву про забезпечення позову у справі шляхом відібрання малолітнього ОСОБА_5 у відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 для передачі дитини їй до вирішення справи про визначення місця проживання дитини по суті та набрання рішенням суду у даній справі законної сили.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2025 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та задовольнити вимоги заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в силу невиконання ОСОБА_4 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради та ухвали про забезпечення позову в даній справі від 11 червня 2025 року, за наявності довідки лікаря про відсутність належного медичного догляду та потенційну небезпеку для здоров`я малолітньої дитини, довідки про невідвідування дошкільного закладу малолітнім, показань свідків про те, що дитина позбавлена соціальних контактів , що матір позбавлена доступу до дитини, про що зареєстровані кримінальні провадження з приводу неправомірних дій відповідача, саме такий спосіб забезпечення позову до вирішення справи по суті буде на користь дитині, збалансує можливості сторін та відповідатиме принципу змагальності, пропорційності та відповідатиме найкращим інтересам дитини.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечив доводи апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, зазначивши, що на даний час дитина перебуває разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Виконавчий комітет Луцької міської ради подав суду заяву про розгляд справи без участі представника .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості, а також у зв`язку з тим, що вимоги заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом відібрання дитини у батька - відповідача по справі не є співмірними з її позовними вимогами.

З таким висновком суду колегія погоджується.

Судом установлено, що в провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі батька у вихованні дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради «Про визначення ОСОБА_1 способу участі у вихованні дитини» № 331-1 від 14.05.2025 року було визначено спосіб участі останньої у вихованні малолітнього сина до винесення рішення судом у справі про визначення місця проживання дитини.

Крім цього, у даному рішенні було попереджено ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про адміністративну відповідальність за невиконання вищевказаного рішення відповідно до частини п`ятої статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Окрім цього, ухвалою суду від 11.06.2025 року було частково задоволено заяву позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено відповідачу за первісним позовом ОСОБА_4 вчиняти дії, що перешкоджають спілкуванню ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_4 .

Позивачка вказує, що з моменту погіршення відносин між сторонами та її окремого проживання вона була позбавлена можливості бачитись, спілкуватись та проводити час зі своїм малолітнім сином, який до цього весь час проводив разом з нею. Зазначала, що перебування фактично в ізоляції від неї та інших людей погано впливає на дитину, а не проходження медичних профілактичних оглядів може спричинити погіршення стану здоров`я сина. Підтвердила, що з 10 жовтня 2025 року дитина проживає з нею.

У спірних правовідносинах ключовим є питання, чи були наявні підстави для забезпечення позову шляхом відібрання дитини у батька в цьому спорі про визначення місця проживання дитини.

В даному випадку на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини (стаття 3 Конвенції ООН про права дитини (далі - Конвенція), для забезпечення яких має значення і підтримання відносин з обома батьками .

Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

У справі, що переглядається, позивач та відповідач звернулися до суду із позовами про визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі батька у вихованні дитини.

Разом з тим, позивачкою ОСОБА_1 не надано суду достатніх доказів на підтвердження всіх перерахованих нею дій відносно дитини, які загрожують життю та здоров`ю дитини, а також передання судом дитини до вирішення спору по суті можна розцінювати як фактичне задоволення частини вимог первісного позову, а тому висновки суду щодо необґрунтованості вимог заяви є правильними.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність та обґрунтованість висновків суду, зводяться до незгоди з ухвалою суду та переоцінки доказів і на її законність та обґрунтованість не впливають.

Переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2025 року про відмову в забезпеченні позову в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді