Номер провадження: 22-ц/813/4958/25
Справа № 495/8251/21
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н. Д.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Анісімової Н.Д., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , в якому просить витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 нерухоме майно, а саме: 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 03.03.2009 року було укладено договір дарування частини житлового будинку, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір дарування частини житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрований в реєстрі за №487.

Згідно п.9 договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається не про людське око, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, а також сторони засвідчили, що зміст договору дарування нотаріусом їм роз`яснений у повному обсязі, текст договору прочитаний ними повністю.

Відповідно до п.10 договору сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчиняти даний договір на вкрай невигідних умовах і він не є фіктивним та удаваним, тобто не є такими, що передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України.

У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін.

У п.11 договору вказано, що нотаріусом роз`яснено сторонам зміст статей 203, 204, 215, 216, 225, 229, 230, 231, 233, 234, 235, 334, 402, 403, 405, 722, 727, 728 ЦК України.

Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як сторонам вказаного договору, нотаріусом роз`яснено зміст норм ЦК України, також сторони договору дарування підтвердили своє волевиявлення спрямоване на укладення саме договору дарування, а не будь-якого іншого подібного правочину.

Нещодавно позивачу стало відомо про факт протиправного вилучення 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 з її власності без її відома та волевиявлення на підставі договору дарування.

Зробивши запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналася, що 18.01.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 повторно укладено договір дарування частин житлового будинку, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №140. Тобто, в обхід позивача, як законного власника частини житлового будинку, відповідачем набуто право власності на 53/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за безвідплатним договором.

Вказаний правочин є протиправним та таким, що прямо порушує права позивача як законного власника частини житлового будинку.

В зв`язку з чим, позивач на підставі ст.387 ЦК України просить витребувати 53/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , тобто майно, яке належить їй, із чужого незаконного володіння та стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено в повному обсязі.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначає, що для підтвердження мети та підстави звернення до суду із позовом позивачем не доведено її право на майно, яке остання просить суд витребувати у відповідача, не визначено правову підставу набуття нею такого майна, а тому і необхідність, для захисту порушеного права позивача, витребування такого у відповідача.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулась до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 29.11.2022 та ухвалити нове судове рішення, яким позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, яким задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не може погодитись із оскаржуваним рішенням та вважає, що рішення є незаконним, необґрунтованим і прийнятим з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неправильним дослідженням доказів та їх оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, що є безумовними підставами для скасування оскаржуваного рішення повністю та ухвалення нового рішення, яким задовольнить позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Вказує, що відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, а його позбавлення можливе лише на підставах, передбачених законом. ОСОБА_4 на момент укладення другого договору вже не була власником спірного майна, а отже, не могла ним розпоряджатися. Таким чином, укладений 18.01.2018 договір дарування є юридично нікчемним, оскільки суперечить статтям 203, 215, 234 ЦК України.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, не врахував усіх зазначених обставин та неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог. Суд не взяв до уваги факт того, що Позивач є єдиним законним власником 53/100 частини житлового будинку, що підтверджується належним чином оформленими документами, зокрема договором дарування 2009 року та даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене, договір дарування, укладений 18.01.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , підлягає визнанню недійсним. Оскільки ОСОБА_4 на момент укладення цього договору не мала правових підстав для розпорядження майном, його укладення є незаконним і таким, що порушує права позивача.

Щодо явки сторін.

Учасники справи будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися до судового засідання, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судовою колегією встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03.03.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрований в реєстрі за №487.

Згідно договору дарування частини житлового будинку, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому позивач ОСОБА_1 здійснила реєстрацію права власності на 53/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22829607 від 26.05.2009 року.

Позивач зазначає, що їй нещодавно стало відомо про факт протиправного вилучення 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 з її власності без її відома та волевиявлення на підставі договору дарування.

Зробивши запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналася, що 18.01.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частин житлового будинку, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №140.

В зв`язку з чим, позивач на підставі ст.387 ЦК України позивач просить витребувати 53/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ..

Проте, колегією суддів встановлено, що 10.04.2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. про визнання договору дарування удаваним правочином.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017 року, справа №495/2989/17 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. про визнання договору дарування удаваним правочином задоволений.

Договір дарування частини житлового будинку, який був укладений 03.03.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрований в реєстрі за №487 визнано удаваним правочином, що на справді приховує вчинений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 03 березня 2003 року договір довічного утримання.

11.10.2017 ОСОБА_4 звернулась до суду з заявою про роз`яснення заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017 року, справа №495/2989/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. про визнання договору дарування удаваним правочином.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2017 року, справа №495/2989/17 заява ОСОБА_4 про роз`яснення заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017 року, справа №495/2989/17 - задоволена.

Роз`яснено заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017 року, справа №495/2989/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. про визнання договору дарування удаваним правочином та зазначено, що укладений 03.03.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір дарування удаваний правочин згідно ст.235 ЦК України, тобто договір дарування є недійсним в розумінні параграфу 2 глави 16 ЦК України.

06.05.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017 року, справа №495/2989/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. про визнання договору дарування удаваним правочином.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.04.2021, справа №495/2689/17 заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017 року, справа №495/2989/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. про визнання договору дарування удаваним правочином повернута заявнику без розгляду.

Отже судом встановлено, що після реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 53/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017, справа №495/2989/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. про визнання договору дарування удаваним правочином та ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2017 року, договір дарування укладений 03.03.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрований в реєстрі за №487, визаний недійсним в розумінні параграфу 2 глави 16 ЦК України.

Таким чином, право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно - 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 скасовано.

Звертаючись з данним позовом, позивачем ОСОБА_1 не надано доказів на доведення факту набуття спірного майна у власність та не наданий жодний доказ, який би підтверджував належність спірного майна саме їй.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2018 року у справі №923/630/17, від 29.01.2019 року у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 року у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 року у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі №703/5364/15- ц (провадження №61-4812св18) вказав, що "застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналіз ст.387 Цивільного кодексу України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ с абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі №910/13536/19 визначено, що для застосування передбаченого ст.387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Під час розгляду даного спору позивач не довела, що є власником витребуваного майна; майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза її волею.

За правилами ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.76 ЦК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів належності саме їй вказаного майна, можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що для підтвердження мети та підстави звернення до суду із позовом позивачем не доведено її право на майно, яке остання просить суд витребувати у відповідача, не визначено правову підставу набуття нею такого майна, а тому і необхідність, для захисту порушеного права позивача, витребування такого у відповідача.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 на момент укладення другого договору вже не була власником спірного майна, а отже, не могла ним розпоряджатися, таким чином, укладений 18.01.2018 договір дарування є юридично нікчемним, оскільки як вбачається з матеріалів справи що після реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 53/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017, справа №495/2989/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітова Т.С. про визнання договору дарування удаваним правочином та ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2017 року, договір дарування укладений 03.03.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрований в реєстрі за №487, визаний недійсним в розумінні параграфу 2 глави 16 ЦК України.

Таким чином, право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно - 53/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 скасовано.

Тому власником спірного майна на момент укладання договору дарування від 18.01.2018 була саме ОСОБА_4 ..

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач є єдиним законним власником 53/100 частини житлового будинку, що підтверджується належним чином оформленими документами, зокрема договором дарування 2009 року та даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спростовується матеріалами справи, зокрема заочним рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2017 та ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2017 року, якими договір дарування укладений 03.03.2009 визнано недійсним в розумінні параграфу 2 глави 16 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що договір дарування, укладений 18.01.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_4 на момент укладення цього договору не мала правових підстав для розпорядження майном, його укладення є незаконним і таким, що порушує права позивача, є необґрунтованими та не підтверджується жодними доказами.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Жодних доказів на підтвердження своїх доводів скаржник не надав та будь яких клопотань не заявляв.

Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова