ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 212/1114/24

провадження № 61-6919св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Позов мотивований тим, що з вересня 2019 року позивач мав близькі стосунки з ОСОБА_2 . З січня 2023 року вони почали проживати однією сім`єю за місцем мешкання останньої, в квартирі, яка належить її матері. 08 лютого 2023 року, в період фактичних шлюбних відносин, сторонами було придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що за його кошти у вказаній квартирі був зроблений ремонт та придбані меблі.

23 березня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, у зв`язку із чим відповідачка змінила прізвище на « ОСОБА_2 ». Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У серпні 2023 року сімейні стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були припинені та вони почали проживати окремо. Шлюб між сторонами не розірвано.

Звернувшись до відповідачки з пропозицією щодо поділу майна, придбаного подружжям під час сімейного життя, а саме - вказаної вище квартири, він отримав відмову, оскільки ОСОБА_2 вважає себе одноособовим власником цього житлового приміщення.

Вказує, що з січня 2023 року по 23 березня 2023 року вони з відповідачкою проживали разом, були пов`язані спільним побутом, бюджетом, мали взаємні права та обов`язки, отже спірна квартира була придбана у період фактичного сімейного життя з ОСОБА_2 , а тому вважає, що йому належить частка у спірній квартирі.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до одруження - ОСОБА_2 ) однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з січня 2023 року до 23 березня 2023 року у квартирі АДРЕСА_2 ;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, набуте під час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, а саме - квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м;

в поряду поділу майна, набутого під час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках по частині за кожним право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 36,3 кв.м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках по частині за кожним право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 січня 2023 року до 23 березня 2023 року (по день укладення шлюбу) перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, під час яких вони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, опікувались нерухомістю в інтересах сім`ї. При цьому в будь-якому іншому шлюбі вказані особи не перебували.

Проживаючи однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 10 січня по 23 березня 2023 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2023 року сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована на праві власності за відповідачкою.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов до висновку, що указане нерухоме майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а їх частки у цьому майні є рівними, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на набуте майно належними та допустимими доказами відповідачкою не спростована.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року усправі № 523/14489/15-ц, виходив з того, що вимоги про встановлення юридичного факту та про наявність режиму спільного сумісного майна не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволенних позовних вимог, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що достатніх належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо обставин його спільного проживання з ОСОБА_2 в період з січня 2023 року до 23 березня 2023 року, ведення ними спільного господарства у вказаний період, наявності спільного бюджету і побуту, суду не надано.

При цьому колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на те, що товарні чеки та накладні, які стосуються ремонту спірної квартири, не містять відомостей про платника, тому не можуть свідчити про понесені витрати відповідача. Не підтверджують спільне проживання сторін однією сім`єю у вказаний період часу і показання свідків та наявні в матеріалах фотознімки.

Тому суд апеляційної інстанції не погодився з висновком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу про наявність правових підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з відповідачкою без реєстрації шлюбу в період з січня 2023 року до 23 березня 2023 року та, як наслідок, про відсутність правових підстав для визнання за сторонами у справі у рівних частках, по частині за кожним, право власності на спірну квартиру.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

26 травня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року, у якій просить скасувати вказане судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржена постанова апеляційного суду ухваленаз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

22 серпня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 23 березня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_2 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданим 15 серпня 2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданим 01 листопада 2023 року.

08 лютого 2023 року між ОСОБА_6 («Продавець») та ОСОБА_2 («Покупець») укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Саяпіною І. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 82.

Пунктом 3 вказаного договору встановлено, що за домовленістю сторін продаж вищевказаної квартири вчинено за 532 000,00 грн, які продавець одержав повністю у встановленому чинним законодавством України порядку, до підписання цього договору, оскільки сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Сторони підтверджують факт повного та належного розрахунку за цим договором. Продавець стверджує про відсутність до покупця жодних претензій фінансового характеру. Зазначена ціна продажу відповідає їх волі, є остаточною, вигідною, і змінам після укладення цього договору не підлягає.

У відповідності до пункту 10 договору покупець купує квартиру в особисту приватну власність за грошові кошти, які є особистою приватною власністю, про що нею подано відповідну заяву, яка залишається на зберіганні у справах нотаріуса.

У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 358671911 від 15 грудня 2023 року, трикімнатна квартира, загальною площею 55,1 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 08 лютого 2023 року.

Згідно даних паспорта громадянина України НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 28 жовтня 2020 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно акту від 27 грудня 2023 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2023 року до 23 березня 2023 року (день офіційного укладення шлюбу) проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_2 .

Разом із тим, згідно акту від 11 березня 2024 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 проживала разом зі свою матір'ю ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_2 до 17 липня 2023 року. До 18 лютого 2023 року будь-які інші особи не проживали у квартирі за вказаною адресою.

Також у матеріалах справи наявні товарні чеки та товарні накладні на придбання будівельних матеріалів у період з 12 лютого 2023 року до 23 березня 2023 року.

Окрім цього, у матеріалах справи наявні спільні фотознімки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим, нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; покази свідків; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Показання свідків та спільні фотографії сторін не можуть свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації і не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання (висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 28 червня 2023 року у справі № 357/9241/21, від 25 вересня 2025 року у справі № 210/891/23).

Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У статті 60 СК України (яка міститься у главі 8 цього Кодексу)закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Водночас не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

З огляду на викладене, встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт його спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2023 року до 23 березня 2023 року, ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків у вказаний період часу, зокрема, у період придбання спірного нерухомого майна, врахувавши, що показання свідків і надані спільні фотографії не можуть беззаперечно підтвердити існування усталених сімейних відносин, притаманних подружжю, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах. Тому доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова ухваленасудом апеляційної інстанції без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов