Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/352/25
Єдиний унікальний №733/1055/25
Рішення

Іменем України

13 жовтня 2025 року м.Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області

у складі: головуючого судді Вовченка А.В.,

при секретарі - Мошенець Л.М.

за участю: представника позивача - адвоката Сакун І.А.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представнка органу опіки та піклування - Матвієнко Г.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ічня цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Сакун Інна Анатоліївна, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області про позбавлення батьківських прав в якому просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст та обґрунтування позову.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 16.04.2019 року Ічнянським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області (ас.8).

16.04.2019 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою, однак через зловживання відповідачкою спиртними напоями у 2021 році шлюбні відносини було припинено.

Після припинення шлюбних відносин донька спочатку залишилась проживати з матір`ю. Через неналежне викоання материнських обовязків відповідача стосовно доньки восени 2021 року він змушений забрати дитину до себе. Позивач забезпечує дитину всім необхідним, дбає про здоров`я дитини та її розвиток. На даний час позивач проходить службу в ЗСУ , а донька проживає разом з його матір`ю. З осені 2021 року ОСОБА_1 не цікавиться своєю донькою, не спілкується з нею, фактично усунулась від виконання батьківських обовязків, не забезпечує неалежного харчування, медичного догляду,

лікування. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються ним та його матір`ю.

Відповідач ОСОБА_1 з донькою не бачаться ,не намагається відновити стосунки, ніде не працює та зловживає спиртними напоями,її поведінку вже змінити неможливо. Байдуже ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків і долі дитини, а також з урахуванням інтересів дитини змусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30.05.2025 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано від Ічнянської міської ради висновок про доцільність або недоцільність позбавлення ОСОБА_1 баьківських прав.

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 14.07.2025 підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористалась.

Представник позивача , адвокат Сакун І.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини, які зазначені в позові. Окрім того відповідачкою не створені належні умови проживання дитини, яким чином вона буде допомагати утримувати дитину, коли вона не працює. Позивач ОСОБА_2 зараз перебуває не лікуванні через отримане поранення та може бути звільнений з військової служби і в подальшому буде опікуватися дитиною.

Представник органу опіки та піклування Матвієнко Г.Ю. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у висновку.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні категорично позов не визнала та просила не позбавляти її батьківських прав стосовно доньки. Буде в подальшому спілкуватися з дитиною та утримувати її , коли знайде роботу.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 в даний час не працює, зловживає спиртними напоями. Як людина - нормальна. Дитина з осені 2021 року проживає з нею. Батько дитини служить в ЗСУ , кожного місяця пересилає кошти для дитини. Раніше, коли ОСОБА_1 працювала, то дитині приносила солодощі, а грошей не давала. Інколи ОСОБА_1 їй допомагає по господарству та бачиться з дитиною. До мобілізації сина вони проживали разом за іншою адресою. Дитину вона не ображала. В спілкуванні з дитиною відповідачку ніхто не обмежує. За станом здоров`я вона може виховувати дитину, однак контролювати учбовий процес їй буде складно.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що вона разом з ОСОБА_1 працювала на хлібоприймальному підприємстві. Знаю, що дитина ще до початку війни стала проживати з бабусею ОСОБА_4 , яка її утримує. Знаю , що відповідачка зловживає спиртними напоями. Фактів жорстокого поводження ОСОБА_1 щодо доньки не було.

Свідок ОСОБА_6 показала, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_4 . Дитина проживає з нею з осені 2021 року. Бабуся забезпечує дитину та здійснює належний догляд за дитиною, матір ОСОБА_1 не бачила. До 2021року позивач та відповідач проживали окремо , інколи приходили до дитини.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи , покази свідків , вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 16.04.2019 року Ічнянським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області (ас.8).

16.04.2019 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою, однак через зловживання відповідачкою спиртними напоями у 2021 році шлюбні відносини було припинено.

Згідно з довідкою ЦНАП Ічнянської міської ради Чернігівської області від 30.04.2025 №072-10/544 дитина ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею зареєстровані і проживають: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ,однак донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом з нею проживають ОСОБА_4 - мати позивача , ОСОБА_2 - позивач, що також вбачається з акту обстеження умов проживання від 01.05.2025 (а.с. 7, 9).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 7 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

З аналізу наведених норм права вбачається, що права батьків і дітей становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, однак права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, які повинні бути в першу чергу враховані судом, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Положеннями ст. 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

В ч. 1 ст. 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав, зокрема, визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Отже, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, що має систематичний та постійних характер, та має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Таким чином, вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилається на те, що відповідач від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої доньки свідомо самоусунулася та не бажає займатися її вихованням та піклуватися про неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно вимог ч.ч. 1, 7 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За приписами абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

З наведеного вбачається, що права батьків і дітей становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, однак права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, які повинні бути в першу чергу враховані судом, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Відповідно до ч. ч.1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в

сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Положеннями ст. 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

В ч. 1 ст. 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав, зокрема, визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Отже, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, що має систематичний та постійних характер, та має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

За приписами ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону

неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. За приписами ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Таким чином, вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої доньки ОСОБА_3 спілкується з донькою рідко що, на переконання суду, не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків з боку відповідача.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про небажання відповідача спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, натомість установлено, що після фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин між сторонами відповідач проживає окремо.

Позицію самого позивача та покази свідків суд оцінює критично, оскільки, як з`ясовано у судовому засіданні, відповідач з 2021 року не виконує батьківських обов`язків стосовно їх доньки , однак ні про стягнення з неї аліментів, ні про позбавлення її батьківських прав раніше він з позовами до суду не звертався.

Інших підстав, передбачених ст. 164 СК України, за якими мати дитини може бути позбавлена батьківських прав судом не встановлено.

Суд враховує, що доказами ухилення батьків від виконання своїх обов`язків є відсутність піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя тощо. Однак такі обставини мають доводити саме ухилення батьків від виконання своїх обов`язків, тобто умисну поведінку, спрямовану на нехтування батьківських обов`язків, а не просто свідчити про пасивну поведінку особи по відношенню до дитини.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу

опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З огляду на викладене, на переконання суду заслуговує на увагу висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ічнянської міської ради від 08.07.2025, оскільки він містить належне обґрунтування недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Як зазначено у Висновку позивачем не обгрунтовано мету, яку прагне досягнути позивач позбавленням батьківських прав, і , яким чином позбавлення батьтківських прав ОСОБА_1 змінить ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини.

Як вже зазначалося, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У справі «Мамчур проти України» (Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

З урахуванням наведених норм права, які покликані на забезпечення перш за все інтересів дитини, установлених судом обставин, відсутності належних і допустимих доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд доходить висновку, що поданий позивачем позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 має штучний характер, а не утворенням для відповідача негативних наслідків у виді позбавлення батьківських прав і не відповідає інтересами самої дитини.

Таким чином, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також беручи до уваги, що вона не вчиняла щодо дитини жорстокого поводження, не має інших аморальних характеристик, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення її батьківських прав, оскільки інтересам

дитини не слугує розірвання її зв`язку з матір`ю.

Позивач ОСОБА_2 на теперішній час проходить військову службу у Збройних Силах України, а отже він фізично не має можливості приглядати одночасно за дитиною та захищати власну країну.

Оскільки на час розгляду справи батько не проживає разом із дитиною у зв`язку з проходженням військової служби, дитиною опікується інша особа. Водночас матеріали справи не містять даних очевидної протиправної поведінки матері щодо дитини, тому позбавлення відповідачки батьківських прав не буде відповідати інтересам малолітньої дитини.

Суд критично ставиться до вказаних в позові висновків позивача щодо негативної характеристики відповідачки, оскільки позивачем не надано доказів вжиття будь-яких заходів, спрямованих на захист інтересів дитини від неправомірної поведінки відповідача починаючи з 2021 року.

До служби у справах дітей та до виконавчого комітету Ічнянської міської ради, як органу опіки та піклування скарг та повідомлень щодо неналежного виконання батьківських обов`язків гр. ОСОБА_1 не надходило.

З даним позовом позивач звернувся до суду лише 26.05.2024, тобто після його мобілізації.

Таким чином, суд вважає, що метою даного позову є створення штучних умов для звільнення позивача від виконання військового обов`язку, а не дотримання прав та інтересів неповнолітньої дитини.

Зважаючи, що в ході судового розгляду було встановлено, що дійсно відповідачка в силу обставин, які склалися, недостатньо бере участь у житті та вихованні своєї дитини, суд вважає, що її необхідно попередити про зміну ставлення до своїх батьківських обов`язків та покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею таких обов`язків.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Ічнянська міська рада як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_8 про необхідність зміни ставлення до виховання своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Покласти на Орган опіки та піклування Ічнянської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної

скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Суддя А. В. Вовченко