Провадження № 2/537/70/2025
Справа № 537/2186/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02.10.2025 року м. Кременчук
Крюківський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючої судді Мурашової Н.В.,
за участі секретаря Дьяченко В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду у м. Кременчук Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, що не заявили самостійних вимог щодо предмету спору, Комунального підприємства «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як органу опіки та піклування, про визнання права власності,
Короткий зміст позову.
03.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим його представником адвокатом Оловятенко О.Ю., до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.08.1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвали 25.01.2002 року. Під час шлюбу розпорядженням виконавчого комітету Кременчуцької міської міської ради народних депутатів від 18.11.1996 року №1365-Р ОСОБА_1 виділено у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 року, копією свідоцтва про право власності на квартиру від 03.12.1996 року, рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів Полтавської області №303 від 26.04.1990 року, рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів Полтавської області №300 від 26.04.1990 року, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №6152105 від 10.01.2005 року.
Проте судом були визнані недійсними правочини з відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 спірної квартири.
Так, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 року у справі №1615/1535/2012 визнано недійсними Договір застави від 26.05.2004 року, виконавчий напис №1321, вчинений 24.06.2004 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В., свідоцтво про придбання неухомого майна ОСОБА_3 з прилюдних торгів від 01.05.2005 року, посвідчене приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Підставою такого рішення суду наведено, що вказана квартира набута ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 , а тому була спільним майном подружжя, але незважаючи на наведене ОСОБА_1 відчужив спільне майно подружжя ОСОБА_3 без дозволу дружини ОСОБА_2 , що є підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів з відчуження спільної квартири одним із її співвласників, без згоди іншого спаввласника.
Тобто судовим рішенням було визнано недійсними документи, на підставі яких ОСОБА_1 втратив право власності на спірну квартиру.
Отже в наслідок визнання недійсними наведених правочинів про відчуження ОСОБА_3 спірної квартири, ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 03.12.1996 року.
Весною 2023 року ОСОБА_1 вирішив відчужити належну йому частину спірної квартири, однак не мав можливості вільно розпорядитися своїх майном, оскільки належне йому право власності не зареєстровано у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зареєструвати за ОСОБА_1 права власності на належну йому частину спірної квартири можливо лише при пред`явленні оригіналу свідоцтва про право власності, який у нього відсутній.
У вересні 2023 року позивач подав оголошення у стіл знахідок місцевої газети «Кременчуцький телеграф» про те, що втрачено свідоцтво про право власності на спірну квартиру.
ОСОБА_1 звертався до КП «Квартирне управління Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області» з метою отримання дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру, однак йому було відмовлено у видачі дубліката свідоцтва за відсутності згоди співвласника квартири ОСОБА_2 .
Тому ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх майнових прав, просив на підставі ст.15, ст.182, ст.392 ЦК України, статті 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.3, ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визнати за ним право власності на належну йому 1/2 частини спірної квартири. При зверненні до суду ОСОБА_1 очікує понести судові витрати на проведення судової експертизи. ОСОБА_1 , є інвалідом ІІ групи, тому звільнений від сплати судового збору.
Рух справи.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.05.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. (а.с.26).
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.09.2024 року залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Комунальне підприємство «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. За клопотанням представника позивача призначено судову будівельну експертизу для визначення вартості квартири АДРЕСА_1 . Зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. (а.с. 69-70).
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 21.01.2025 року поновлено провадження у справі після надходження висновку експерта. Призначено підготовче засідання. (а.с.90).
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Комунального підприємства «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про визнання права власності. Призначено справу до судового розгляду (а.с.104).
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.05.2025 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, оскільки встановлено з ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29.02.2024 року у справі №524/8259/23, залишеної без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2024 року, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом І групи, страждає хронічним психічним захворюванням, що позбавляє її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.06.2025 року за заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Оловятенко О.Ю. до участі у справі залучено співвідповідачем ОСОБА_3 , враховуючи, що предметом справи є визнання за ОСОБА_1 права власності на частку спірної квартири в наслідок визнання недійсними правочинів, якими дану квартиру було відчужено ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (а.с.170-171).
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.07.2025 року повернулися до стадії підготовчого провадження з метою забезпечення дотримання права на захист залученого співвідповідача ОСОБА_3 (а.с.185-186).
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 28.08.2025 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , оскільки встановлено, що він помер до подання позову до суду. За данними Реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться знятим з реєстрації міста проживання з адреси: АДРЕСА_3 , у зв`язку зі смертю з 02.08.2018 року. (а.с.211-212).
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 28.08.2025 року закрито підготовче провадження у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Комунального підприємства «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як органу опіки та піклування, про визнання права власності. Призначено справу до судового розгляду (а.с.213).
Позиція учасників справи в судовому засіданні.
В судове засідання не з`явився позивач ОСОБА_1 , хоча повідомлявся про місце і час розгляду справи належним чином. Його представник адвокат Оловятенко О.Ю. подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові, справу розглянути без їх участі.
Відповідач ОСОБА_2 не з`явилася в судове засідання, хоча повідомлялася належним чином про місце і час розгляду справи.
Третя особа Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не направив в судове засідання свого представника, хоча був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справ. Подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, проти задоволення позову не заперечували. (а.с.113, 116).
Третя особа Комунальне підприємство «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не направив в судове засідання свого представника, хоча був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справ. Не подав заперечень щодо задоволення позову.
Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, не направив в судове засідання свого представника, хоча був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справ. Не подав заперечень щодо задоволення позову.
Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до ст.280 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247ЦПКУкраїни фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Обставини, установлені судом.
Згідно з рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів Полтавської області № 303 від 26.04.1990 року, виділено Північним електричним сітям «Якутскенерго» в користування земельну ділянку площею 0,6 га для будівництва 9-поверхового багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_4 в межах, вказаних у викопіровці плану міста.
Згідно з копією свідоцтва АДРЕСА_5 про право власності на квартиру, виданим 03.12.1996 року УЖКГ Кременчуцької міської ради народних депутатів, на підставі розпорядження голови виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів №1365-Р від 18.11.1996 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, у цілому складається з двох кімнат, що зареєстроване у Кременчуцькому бюро технічної інвентарізації та записано в реєстрову книгу №В-5, реєстр. №362 від 03.12.1996 року. (а.с.6).
Згідно з копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентарізації» №6152105 від 10.01.2005 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 03.12.1996 року, виданим УЖКГ міської ради народних депутатів м. Кременчука №13 на підставі розпорядження від 18.11.1996 року за №1365-Р. (а.с.9).
Згідно з копією технічного паспорту, виконаним 26.11.1996 року КП «Кременчуцьким МБТІ», квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 52 м2, складається з двох кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні, балкону та лоджії, комори. (а.с.10-11).
Згідно з висновком судового експерта Маківського М.В. №79-24 від 25.12.2024 року, вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52 м2, становить 925230 грн. (а.с.83-89).
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 року у справі №1615/1535/2012, з врахуванням ухвали цього ж суду від 28.12.2019 року про виправлення описки у справі №1615/1535/2012, провадження № 2-во/537/46/19, задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи КГЖЕП «Крюківське» про встановлення права власності на 1/2 частину квартири, укладення договору найму житлового приміщення та зобов`язання третьої особи укласти договір на обслуговування і відкриття особового рахунку для сплати комунальних послуг. Ухвалено визнати недійсним договір застави від 26.05.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В., виконавчий напис №1321, вчинений 24.06.2004 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В., свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 01.05.2005 року, посвідчене приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 . Відмовлено в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Під час розгляду справи судом установлено, що 19 серпня 1988 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 січня 2002 року їх шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 розпорядженням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів від 18 листопада 1996 року №1365-Р виділено в приватну власність кватиру 53 в будинку АДРЕСА_6 . Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 жовтня 2002 року визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя й встановлено порядок користування нею шляхом виділення ОСОБА_2 окремої житлової кімнати площею 12,1 м2, комори площею 1,1 м2, лоджії площею 1,5 м2, а ОСОБА_1 окремої житлової кімнати площею 15,76 м2, комори площею 0,7 м2 та балкону площею 1,0 м2, залишено кухню, коридор, ванну кімнату в спільному користуванні.

26 травня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики з одночасним забезпеченням його виконання заставою. За цим договором ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 кошти в сумі 53000 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути вказану суму в строк до 17 червня 2004 року. З метою забезпечення зобов`язання ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 у заставу зазначену квартиру.

Приватним нотаріусом Кременчуцького округу Харитоновою А.В. указаний договір посвідчено та накладено заборону на відчуження квартири.

24 червня 2004 року приватний нотаріус Кременчуцького нотаріального округу Харитонова А.В. вчинила виконавчий напис про звернення стягнення на спірну квартиру.

29 липня 2004 року постановою державного виконавця ВДВС відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса. Вказана квартира була виставлена на продаж з прилюдних торгів, що підтверджується копіями оголошення в газеті «Кремінь» від 28 січня 2005 року, актами реалізації арештованого майна від 17 лютого 2005 року №1943, від 24 лютого 2005року №1948 і від 28 березня 2005року №1959 та актом переоцінки майна від 23 лютого 2005 року. Постановою державного виконавця ВДВС від 26 квітня 2005 року спірну квартиру передано ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу. Листом ВДВС від 30 вересня 2008 року №12430 повідомлено, що вказане виконавче провадження знищено за закінченням трирічного терміну зберігання на підставі наказу начальника ВДВС від 11 липня 2008 року №82.

01 травня 2005 року приватний нотаріус Харитонова А.В. на підставі акта про проведення прилюдних торгів від 26 квітня 2005 року видала свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру. Наказами Полтавського обласного управління юстиції від 08 грудня 2005 року №577/7 призупинено приватну нотаріальну діяльність та анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю Харитонової А.В.

06 червня 2005 року право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру зареєстровано в бюро технічної інвентаризації.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Договір застави був укладений ОСОБА_1 без письмової згоди співвласника ОСОБА_2 , що суперечить вимогам ст..ст.369,578 ЦК України, ст..65 СК України та ст..6 Закону України «Про заставу», а тому є підстави для визнання угоди недійсною, позивач ОСОБА_2 має право вимагати визнання угоди недійсною, а тому договір застави від 26 травня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В., Виконавчий напис №1321, вчинений 24.06.2004 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В., Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 01 травня 2005 року, засвідчене приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В. суд визнав недійсними, а також визнав за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Крім цього спірне майно було реалізовано на підставі виконавчого напису нотаріуса, що є лише одним із видів виконавчих документів, а не в порядку, встановленому для виконання судових рішень, а тому можливо застосувати до спірних правовідносин ч.2 ст.388 ЦК України щодо можливості витребування майна від добросовісного набувача.

Щодо позовних вимог про укладення договору найму житлового приміщення та зобов`язання третьої особи укласти договір на обслуговування і відкриття особистого рахунку для сплати комунальних послуг, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Спірна квартира знаходиться у приватній власності, тому наявність особового рахунку не пов`язана з укладенням договору найму цієї квартири, як це передбачено нормами ЖК України, а лише використовується для сплати житлово-комунальних послуг, тому до цих правовідносин слід застосувати законодавство що регулює вказані правовідносини.

В ході судового засідання встановлено, що квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 52.0 м2, житлова площа 24.2 м2, складається з двох кімнат на п`ятому поверсі дев`ятиповерхового цегляного будинку. Рік побудови 1996. (а.с.12-15).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26.06.2012 року у справі №22-ц/1690/2438/2012, провадження №22-ц/1690/2438/2012 , залишено без змін рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.05.2012 року №1615/1535/2012.

Апеляційним судом Полтавської області установлено, що у липні та листопаді 2005 року ОСОБА_2 звернулась до суду з двома позовами, які пізніше були об`єднані в одне провадження. Позивач зазначала, що за час перебування у шлюбі нею з ОСОБА_1 у 1996 році придбано квартиру АДРЕСА_1 .

26 травня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 53000,00 грн., в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 передав у заставу зазначену квартиру без отримання на те згоди у ОСОБА_2 .

Виконавчим написом нотаріуса від 24 червня 2004 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру, а 25 квітня 2005 року ця квартира передана ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу за договором позики, останньому також видано свідоцтво про право власності.

ОСОБА_2 просила визнати недійсним вказані вище договір застави, виконавчий напис нотаріуса, свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, визнати її право власності на 1/2 частину спірної квартири, зобов`язати житлово-експлуатаційне підприємство укласти з нею договір найму жилого приміщення, договір на обслуговування, відкрити особистий рахунок для сплати за комунальні послуги.

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанції, зокрема, після перегляду справи за винятковими обставинами, Верховним Судом України постановлено ухвалу від 22 лютого 2012 року про направлення матеріалів справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Крюкіського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 травня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Договір застави від 26 травня 2004 року, виконавчий напис нотаріуса №1321, виданий 24 червня 2004 року, свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 01 травня 2005 року, що посвідчувались та видавались приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В., визнано недійсними. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , у апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного дослідження доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачав апеляційний суд з матеріалів справи, правильно встановлено місцевим судом, що з 19 серпня 1988 року по 25 січня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі розпорядження виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів від 18 листопада 1996 року №1365-Р ОСОБА_1 набув квартиру АДРЕСА_1 , що також підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_1 про право власності на квартиру від 3 грудня 1996 року.

Відповідно до рішення Крюківського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2002 року спірну квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя та встановлено порядок користування квартирою шляхом виділення ОСОБА_2 кімнати площею 12,1 м2, комори площею 1,1 м2, лоджії площею 1,5 м2, ОСОБА_1 виділено кімнату площею 15,76 м2, комору площею 0,7 м2, балкон площею 1,0 м2, у спільному користуванні сторін залишено кухню, коридор та ванну кімнату.

26 травня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 53000,00 грн., а останній зобов`язувався повернути ці кошти в строк до 17 червня 2004 року.

З метою забезпечення зобов`язань за договором позики, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір застави від 26 травня 2004 року, який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В., відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 у заставу квартиру АДРЕСА_1 , приватним нотаріусом накладено заборону на її відчуження, а 24 червня 2004 року цим же нотаріусом вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на зазначену квартиру.

У подальшому державним виконавцем вчинялись дії щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, спірна квартира виставлялась на прилюдні торги, про що свідчать наявні у справі копії матеріалів виконавчого провадження, зокрема, акти реалізації арештованого майна, оголошення у газеті «Кремінь», акт переоцінки майна.

Постановою державного виконавця Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ від 26 квітня 2005 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 передано спірну квартиру.

На підставі акту про проведення прилюдних торгів від 26 квітня 2005 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В. видано 1 травня 2005 року на ім`я ОСОБА_3 свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, на підставі якого 6 червня 2005 року органами БТІ проведено реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, яка перебуває у спільній сумісній власності, передавалась у заставу без письмової згоди позивача, що є підставою для визнання недійсним договору застави, послідуючого вчинення виконавчого напису нотаріуса та виданих на підставі цього правовстановлюючих документів на квартиру.

Колегія суддів апеляційного суду вважала такі висновки місцевого суду правильними з наступних підстав.

У розрізі статті 369 ЦК України при розпорядженні майном, що перебуває у спільній сумісній власності шляхом вчинення щодо нього будь-яких правочинів, презюмується, що один співвласник діє від імені інших співвласників цього майна, оскільки такі співвласники також виступають сторонами договору.

Разом з тим, з огляду на зміст ч. 3 ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 369 ЦК України, законодавець при укладенні договорів щодо спільної сумісної власності, які підлягають нотаріальному посвідченню і (або) державній реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, ставить обов`язковою умовою отримання письмової згоди подружжя, яка має бути засвідчена нотаріально.

На момент укладення договору застави спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як така, що набута подружжям під час шлюбу, дана обставина встановлена рішенням Крюківського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2002 року, тому, з огляду на зміст ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не потребує доказуванню.

Ураховуючи вищевикладене, висновки місцевого суду щодо недійсності договору застави, виконавчого напису нотаріуса та виданих на підставі цього правовстановлюючих документів на квартиру відповідають матеріалам справи та приписам чинного законодавства України.

Судом першої інстанції також правильно застосовано положення чинних на момент виникнення правовідносин ст. ст. 22, 28 КпШтС України щодо рівності часток подружжя у майні спільної сумісної власності, з цих підстав визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири є обґрунтованим та правильним.

Відмовляючи у частині позовних вимог щодо зобов`язання житлово-експлуатаційного підприємства укласти з нею договір найму жилого приміщення, договір на обслуговування, відкрити особистий рахунок для сплати за комунальні послуги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст. 106 ЖК України, за якими укладення окремого договору допускається лише після виділення такого приміщення в окрему квартиру або інше ізольоване жиле приміщення, крім того житлово-експлуатаційне підприємство не виступало відповідачем по справі, що також виключає можливості зобов`язання такої особи вчинити певні дії, як-то укладення договору найму.

Доводи апеляційної скарги, що місцевим судом неправильно застосовано положення ч. 2 ст. 388 ЦК України та витребувано майно у добросовісного набувача, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що реалізація спірної квартири відбулась на підставі виконавчого напису нотаріуса, а не в порядку, встановленому для виконання судових рішень, що виключає можливість застосування положень зазначеної статті кодексу.

Твердження апелянта, що вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 квартири двічі розглядались судами, за наслідками розгляду яких по одній справі судом прийнято рішення про задоволення позову, а по іншій справі закрито провадження, колегією суддів не беруться до уваги, виходячи з наступного.

У матеріалах справи містяться судові рішення, на які робить посилання апелянт.

Так, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 29 жовтня 2002 року встановлено порядок користування спірною квартирою.

З ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 29 жовтня 2002 року убачається, що провадження за позовом ОСОБА_2 закрито з підстав прийняття Крюківським районним судом м. Кременчука від 29 жовтня 2002 року рішення, яке постановлено по спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Разом з тим, колегією суддів не убачається у справі, що переглядається апеляційною інстанцією та справами, що зазначені вище, спору про той же предмет і з тих же підстав, оскільки однією з підстав для пред`явлення даного позову став спір про визнання права власності, тоді як у вищевказаних судових рішенням вирішувався спір про встановлення порядку користування майном.

Решта доводів апеляційної скарги також не містить у собі нових фактів чи засобів доведення, які б спростовували висновки місцевого суду.

За таких обставин, судова колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №425324509 від 05.05.2025 року, квартира АДРЕСА_1 . Актуальна інформація про об`єкт речових прав: реєстраційний номер об`єкта 314953104, двокімнатна, загальна площа 52 м2, житлова площа 27,8 м2. Актуальна інформація про речове право: право власності зареєстровано на 1/2 частину квартири за ОСОБА_2 на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 року №1615/1535/2012, суддя Маханьков О.В., державна реєстрація, проведена 04.01.2013 року. Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості про права власності: право власності на всю квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, НОМЕР_2 , 01.05.2005 року, видане приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Харитоновою А.В. за р.№483, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 06.05.2005 року. (а.с.133).

Мотиви суду при ухваленні рішення та норми права.

У ст. 4 ЦПК України, ст.15 ЦК України визначено право на звернення до суду за захистом цивільних прав та інтересів.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у разі їх порушення.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У ст. 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

У ст. 316 ЦК України наведено поняття права власності.

Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У ст.317 ЦК України визначено зміст права власності. Так, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У ст. 321 ЦК України установлено непорушність права власності.

Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

У ст. 215 ЦК України визначено недійсність правочину.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (ч.1 ст.215 ЦК).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. (ч.2 ст.215 ЦК).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). . (ч.3 ст.215 ЦК).

У ст. 216 ЦК України наведено правові наслідки недійсності правочину.

Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч.1 ст.216 ЦК).

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. (ч.2 ст.216 ЦК).

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. (ч.3 ст.216 ЦК).

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. (ч.4 ст.216 ЦК).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. (ч.5 ст.216 ЦК).

У п.5-п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, дано роз`яснення, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ст. 12, ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій . Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 81 ЦПК України установлено обов`язок доказування і подання доказів для сторін. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ст. 82 ЦПК України наведені підстави звільнення від доказування. Зокрема, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. (ч.1). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч.4). Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. (ч.5).

Згідно зі ст.82 ЦПК України, суд вважає, що ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, видане 03.12.1996 року УЖКГ Ради народних депутатів за розпорядженням голови виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів №1265-Р від 18.11.1996 року, що вбачається з рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 року №1615/1535/2012, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26.06.2012 року у справі №22-ц/1690/2438/2012, провадження №22-ц/1690/2438/2012, якими установлено, що на підставі вказаного свідоцтва право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 , проте враховуючи, що спірна квартира була придбана останнім у шлюбі з ОСОБА_2 , то така квартира є спільним сумісним майном подружжя, в якому презюмуються рівні частки для подружжя, а правочини, на підставі яких ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_3 спірну квартиру, яка є спільним майном подружжя, без згоди співвласника дружини ОСОБА_2 , - визнано недійсними, з цих підстав за позовом ОСОБА_2 за нею визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири.

У рішенні Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 року №1615/1535/2012, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26.06.2012 року у справі №22-ц/1690/2438/2012, провадження №22-ц/1690/2438/2012, при визнанні недійсними правочинів, за якими ОСОБА_1 відчужив без згоди співвласника ОСОБА_2 спірну квартиру ОСОБА_3 , були застосовані наслідки недійсності цих правочинів лише для позивача ОСОБА_2 , за якою з наведених вище підстав судом визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 . Проте щодо відповідача ОСОБА_1 судом не були застосовані наслідки недійсності цих правочинів, за якими він відчужив без згоди співвласника ОСОБА_2 спірну квартиру ОСОБА_3 , за відсутності відповідного звернення, що відповідає принципам змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Суд установив, що у відповідному державному реєстрі за ОСОБА_1 не зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири спірної квартири квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим у відповідному державному реєстрі зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири спірної квартири квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 року №1615/1535/2012, яке набрало законної сили 26.06.2012 року.

Та обставина, що за ОСОБА_1 не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належне йому право власності на 1/2 частину спірної квартири, - не впливає на наявність у нього права власності на це майно, а лише вказує на порушення його права власності з підстав не вирішення питання про застосування наслідків недійсності правочинів, а відповідно правомірність звернення ним до суду за захистом з позовом про визнання його права власності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 30.11.2022 року по справі № 537/5256/19, провадження № 61-5728св22.

Некоректне або недостатньо коректне формулювання і виклад вимог або підстав позову, якщо не викликає сумніву мета та підстави звернення особи до суду, не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог та підстав позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (постанова Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20 (провадження № 61-9025св21)).

Повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

Враховуючи те, що позивач обрав правомірний та ефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів визнання права власності, обґрунтовано пояснив підстави застосування наслідків визнання судом недійсними правочинів, за якими він відчужив вказану квартиру, тому визнання судом права власності з підстав застосування наслідків недійсності правочинів, які визнані такими судовим рішенням, не є зміною судом предмета та підстав позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, обравши спосіб захисту визнання права, визначений п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, фактично посилаючись на застосування наслідків недійсності правочинів, а саме зазначив, що у шлюбі з ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , видане управлінням житлово-комунального господарства Кременчуцької міської ради народних депутатів на підставі розпорядження голови виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів №1365-Р від 18.11.1996 року. Тому вказана квартира була їх спільною власністю подружжя ОСОБА_1 з ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 без згоди співвласниці ОСОБА_2 уклав правочини, на підставі яких вказана квартира була ним відчужена ОСОБА_3 , проте ті правочини були визнані недійсними, а за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 №1615/1535/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26.06.2012 у справі №22-ц/1690/2438/2012, провадження №22-ц/1690/2438/2012. На теперішній час ОСОБА_1 не має ані свідоцтва про право власності на спірну квартиру, ані не має можливості отримати його дублікат, що перешкоджає йому реалізувати своє право розпорядитися належною йому 1/2 часткою спірної квартири з підстав що до нього не було розглянуто питання про застосуванням наслідків недійсності правочинів. Тому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у змісті якого фактично просив суд за наслідками визнання недійсними правочинів, за якими належна йому спірна квартира була ним відчужена ОСОБА_3 , визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 .

Керуючись положеннями ст.215, ст.216, ст.15, ст.316-320 ЦК України, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 , а тому необхідно визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , застосувавши наслідки недісності правочинів, визнаних такими рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2012 №1615/1535/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26.06.2012 у справі №22-ц/1690/2438/2012, провадження №22-ц/1690/2438/2012.

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 .

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Враховуючи, що позивач є інвалідом ІІ групи, відповідач є інвалідом І групи, суд вважає за необхідне віднести на рахунок держави судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 141, 264, 265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету позову, Комунального підприємства «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як органу опіки та піклування, про визнання права власності задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Інформація про сторони:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 01.02.2000 року Крюківським РВ УМВС України в Полтавській області, місце проживання: АДРЕСА_7 .

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_8 .

Третя особа: Комунальне підприємство «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, , місце знаходження: м. Кременчук, вул. полковника Гегечкорі, буд.32.

Третя особа: Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, , місце знаходження: м. Кременчук, вул. Ігоря Сердюка, 27.

Третя особа: Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, , місце знаходження: м. Кременчук, площа Перемоги, 2.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день складення його повного тексту, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст заочного рішення складений 15.10.2025 року.

Суддя Мурашова Н.В.