Справа № 346/287/25
Провадження № 22-ц/4808/1338/25
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.

суддів: Мальцевої Є.Є., Томин О.О.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю представників учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області на рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді Махно Н.В., ухвалене 09 липня 2025 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив :

У січні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Голіней Л.Д., звернувся в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Представниця заявника зазначила, що її довіритель народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кутейникове Амвросіївського району Донецької області. У 1991 році він разом з матір`ю та іншими братами і сестрами проживав в с. Очеретино Донецької області. Його батьки були громадянами України та постійно проживали на території України. Також сестри та брати зяавника є громадянами України.

Згідно вироку Селидівського міського суду Донецької області від 12 січня 2022 року встановлено, що ОСОБА_1 є уродженцем смт. Кутейникове Донецької області, громадянин України. Перебуваючи у Коломийській ВК-41, він звернувся із заявою до Управління державнї міграційної служби в Івано-Франківській області про виготовлення паспорта громадянина України, в чому йому було відмовлено та роз`яснено про необхідність встановлення факту проживання на територї України станом на 24 серпня 1991 року.

Представниця заявника посилається на те, що одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24.08.1991 постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про приписку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України. З урахуванням наведеного, просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 липня 2025 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця селища Кутейникове Амвросіївського району Донецької області, на території України станом на 24.08.1991 року.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, представник Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні заяви відмовити.

Скаржник зазначив, що надані документи та матеріали, витребувані судом першої інстанції, не підтверджують факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, тобто на момент проголошення незалежності.

Щодо вироку Селидівського міського суду від 12 січня 2022 року, де зазначено, що ОСОБА_1 є громадянином України, скаржник наголосив, що цей документ не може підтверджувати громадянство. Так, стаття 5 Закону України «Про громадянство України» чітко встановлює перелік документів, які підтверджують громадянство України, серед яких є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну. Оскільки такі документи у заявника відсутні, суд першої інстанції без належних доказів визнав встановленим факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

При цьому посилається на висновок, викладений в постанові Верховнного Суду від 21 липня 2021 року у справі №740/4027/20, про те, що неможливо встановити факт постійного проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця ОСОБА_1 покликалась на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

Зазначила, що представник заінтересованої особи в суді першої інстанції не заперечувала проти задоволення заяви та вважала, що для цього є підстави. Тому у суду не було підстав відмовляти в задоволенні заяви. Посилається на пояснення, надані представником заінтересованої особи у суді першої інстанції, про те, що в Управлінні відсутні докази щодо проживання на території України заявника станом на 24.08.1991 року. Відповідно якби заявник мав прямі докази проживання на території України станом на 24.08.1991, то не було б і потреби звернення до суду із даною заявою.

Зазначає, що апелянт не заперечував: проживання матері в Україні та отримання нею паспорта свідчить, що заявник як неповнолітній проживав з нею і належить до громадян України. Аналогічно вважає необґрунтованими доводи скаржника, що вирок Селидівського районного суду Донецької області від 12.01.2022 не підтверджує належність заявника до громадянства України, оскільки під час розгляду справи суд встановлює особу сторін.

В засіданні апеляційного суду представниця скаржника апеляційну скаргу підтримала з наведених у ній мотивів.

Представниця ОСОБА_1 доводів апеляційної скарги не визнала, пославшись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

З заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Встановлення цього факту має юридичне значення, оскільки є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Задовольняючи заяву, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується те, що ОСОБА_1 дійсно постійно проживав на території України, у тому числі і станом на 24 серпня 1991 року.

З вказаним висновком колегія погоджується.

Згідно даних копії свідоцтва про народження, виданого повторно 13 березня 2024 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селищі міського типу Кутейникове, Амвросіївського району, Донецької області, батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.4).

Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 12 січня 2022 року у справі 1-кп/242/58/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, 395 КК України (а.с.5-8). Згідно зазначеного вироку ОСОБА_1 - уродженець смт. Кутейникове Донецької області, громадянин України.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження в №7 від 04.04.2025 встановлено, що згідно актового запису №78 від 04.12.1987 виконкому Кутейниківської селищної ради Амвросіївського району Донецької області ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в Україні, Донецька область, Амвросіївський район, смт. Кутейникове. Батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відомості щодо батька зазначені за заявою матері (а.с. 59, 59-зворот).

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №6 від 04.04.2025, вбачається, що згідно актового запису №414 від 16.12.1989 мати заявника ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на ОСОБА_5 . Зазначено, що її постійне місце проживання Україна, Донецька область, м. Авдіївка 437 км (а.с. 61-62).

У листі Коломийського відділу Управління державної міграційної служби зазначено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , матір ОСОБА_1 , 22 квітня 2005 року Красноармійський МВ УДМС в Донецькій області документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с. 65).

Крім того, як вбачається з відомостей Коломийського РВ УДМС в Івано-Франківській області ОСОБА_6 з 22.02.1990 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 74).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що заявником на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, зокрема: свідоцтво про народження, де місцем його народження зазначено Україну, Донецьку область Амвросіївський району смт. Кутейникове, відомості про актові записи про одруження його матері ОСОБА_6 в Україні 16 грудня 1989 року, відомості про те, що остання з 22.02.1990 зареєстрована в Україні Донецька обл. Покровський район с. Прогрес, а також 22.04.2005 взамін втраченого отримала паспорт громадянина України.

При цьому відомостей про те, що заявник чи його мати до 24 серпня 1991 року залишали територію України чи є громадянами іншої держави, матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.

Незгода Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області із висновком суду щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскарженого судового рішення.

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та що судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального чи матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 09 липня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: Є.Є. Мальцева

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2025 року.