Єдиний унікальний номер судової справи 489/4951/24
Номер провадження 22-ц/812/1648/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

13 жовтня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Чистою В.В.,

за участі:

представника заявника ОСОБА_1 адвоката Бернацького П.В.,

представника заінтересованої особи Долганюк Ю.Ю.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Бернацьким Павлом Васильовичем, рішення, яке ухвалено Інгульським районним судом міста Миколаєва 09 липня 2025 року, під головуванням судді Костюченка Г.С., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, заінтересована особа Інгульський районний відділ у місті Миколаєві Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, заінтересована особа Інгульський районний відділ у місті Миколаєві Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі - Інгульський відділ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області).

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 народився в місті Миколаєві ІНФОРМАЦІЯ_1 . З дня народження він постійно проживав на території України, що підтверджується карточкою прописки.

На даний час зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Паспорт громадянина України заявник не отримував.

ОСОБА_1 звернувся до Інгульського відділу у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області із заявою, в якій просив оформити і видати йому паспорт громадянина України у формі книжечки. Оригінал паспорта громадянина СРСР ним втрачено.

Інгульський відділ у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області повідомленням від 24 червня 2020 року відмовив заявнику у видачі паспорту у формі книжечки, посилаючись на те, що Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про покладення обов`язку на Державну міграційну службу оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області в особі Інгульського районного відділу в місті Миколаєві про визнання відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, покладення обов`язку оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503 задоволено частково.

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області в особі Інгульського районного відділу в місті Миколаєві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 червня 2020 року про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки замість втраченого, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На даний час паспорт громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року заявнику не видано, оскільки відсутня довідка про те, що він є громадянином України.

Посилаючись на викладені обставини, заявник просив встановити факт що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області надало до районного суду заяву, в якій просило у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Зазначало, що звертаючись 22 червня 2020 року до Інгульського відділу у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області із заявою про намір оформити паспорт громадянина України у формі книжечки замість втраченого ОСОБА_1 приховав інформацію, що на його ім`я ніколи не було оформлено раніше паспорта громадянина України.

Більш того, належність ОСОБА_1 до громадянства України на даний час не встановлена. Звертаючись до суду ОСОБА_1 також приховав інформацію щодо того, який саме паспорт ним було втрачено та той факт, що він ніколи не був документований паспортом громадянина України. 08 липня 2021 року ОСОБА_1 особисто звернувся до Інгульського районного відділу у місті Миколаєві Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області з питання втрати паспорта надавши рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року в справі №400/2575/20.

На виконання вказаного рішення суду Інгульським відділом у місті Миколаєві УДМС України в Миколаївській області було прийнято документи від заявника та розпочато відповідну перевірку з метою подальшого прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України. В ході перевірки було встановлено наступні обставини. 31 серпня 1983 року Відділом внутрішніх справ Ленінським райвиконкомом міста Миколаєва по досягненню 16 років заявник отримав паспорт колишнього СРСР серії НОМЕР_1 з реєстрацією: АДРЕСА_2 . Відповідно до Форми 1 до вищезазначеного паспортного документу встановлено, що 25 квітня 1995 року ОСОБА_1 звертався до Усть-Коксинського РВВС з питання втрати паспорта колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , та отримав паспорт серія НОМЕР_2 від 03 березня 1995 року та вкладиш громадянина росії.

Таким чином, ОСОБА_1 при поданні заяви про втрату паспорта колишнього СРСР серії НОМЕР_1 приховав відомості про те, що ним раніше вже було отримано інший паспортний документ, а саме серії НОМЕР_2 .

Враховуючи те, що ОСОБА_1 03 березня 1995 року було отримано паспорт на території росії серії НОМЕР_2 від 03 березня 1995 року (на підставі втраченого СРСР серії НОМЕР_1 ) та вкладиш громадянина росії, йому було запропоновано особисто звернутися до Посольства російської федерації в місті Одесі, та надати до Інгульського районного відділу у місті Миколаєві Управління державної міграційної служби України у Миколаївській області довідку про належність до громадянства російської федерації або довідку, що він не є громадянином вищевказаної країни, або паспорт громадянина російської федерації.

Зазначено, що паспорт громадянина України оформляється та видається лише особі, що є громадянином України. Приналежність ОСОБА_1 до громадянства України на даний час не встановлена. Більш того, ОСОБА_1 був документований вкладишем громадянина російської федерації.

Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 09 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що заявником не доведено правових підстав для задоволення заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Бернацького П.В., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявником надано до суду належні докази на підтвердження факту його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому районний суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви. Звернуто увагу на те, що предметом розгляду у цьому судовому провадженні було питання встановлення (доведеності чи недоведеності) факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та перед судом не порушувалось питання про визнання за заявником права на громадянство України чи встановлення факту такого громадянства, оскільки такі рішення належать до компетенції органів Державної міграційної служби України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Миколаєві, Миколаївська область, Україна. Батьками вказані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.5).

31 серпня 1983 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина колишнього СРСР (а.с.7-8).

З картки про прописку вбачається, що місцем проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_2 (а.с.15).

Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 прийнято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Миколаєві 09 серпня 1995 року (а.с.9-10).

З трудової книжки серії НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_1 29 липня 1991 року був прийнятий на роботу до Миколаївського заводу «Дормашина» на посаду фрезерувальника 2 розряду інструментальної дільниці. 12 лютого 1992 року звільнений з роботи за прогули без поважної причини (а.с.128).

З листа Інгульського відділу у місті Миколаєві Управління ДМС України в Миколаївській області №4812-1221/4812.1-21 від 21 липня 2021 року вбачається, що 08 липня 2021 року ОСОБА_1 особисто звернувся з питання втрати паспорта надавши рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року по справі №400/2575/20. На виконання вказаного рішення суду Інгульським РВ було прийнято документи від заявника та розпочато відповідну перевірку з метою подальшого прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України. В ході перевірки було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 по досягненню 16 років заявник отримав паспорт колишнього СРСР серії НОМЕР_1 з реєстрацією: АДРЕСА_2 . Відповідно до Форми 1 до вищезазначеного паспортного документу встановлено, що 25 квітня 1995 року ОСОБА_1 звертався до Усть-Коксинського РВВС з питання втрати паспорта колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , та отримав паспорт НОМЕР_2 від 03 березня 1995 року та вкладиш громадянина росії. Таким чином, ОСОБА_1 при поданні заяви про втрату паспорта колишнього СРСР серії НОМЕР_1 приховав відомості про те, що ним раніше вже було отримано інший паспортний документ, а саме НОМЕР_2 .

Враховуючи те, що ОСОБА_1 03 березня 1995 року було отримано паспорт на території росії серії НОМЕР_2 від 03 березня 1995 року (на підставі втраченого СРСР серії НОМЕР_1 ) та вкладиш громадянина росії, йому було запропоновано особисто звернутися до Посольства російської федерації в місті Одесі, та надати до Інгульського відділу у місті Миколаєві Управління ДМС України в Миколаївській області довідку про належність до громадянства російської федерації або довідку, що він не є громадянином російської федерації, або паспорт громадянина російської федерації (а.с.145).

В матеріалах справи також наявна копія вкладишу у паспорт РФ НОМЕР_2 від 03 березня 1995 року (а.с.146).

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України про громадянство є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст. 3 цього Закону України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб врегульовано Законом України «Про громадянство».

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені в пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (ч.2 ст.3 Закону про громадянство).

Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України про громадянство (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст.293 ЦПК України та ст.3 Закону про громадянство і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Статтею 7 Закону України про громадянство визначені підстави набуття громадянства України за народженням.

Особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від осіб без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, є громадянином України.

Особа, яка народилася за межами України від осіб без громадянства, які постійно на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства іншої держави, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України, одному з батьків якої надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків або набула за народженням громадянство того з батьків, якому надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від іноземця і особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства того з батьків, який є іноземцем, є громадянином України.

Новонароджена дитина, знайдена на території України, обоє з батьків якої невідомі (знайда), є громадянином України.

Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Статтею 8 Закону України про громадянство встановлюються підстави набуття громадянства України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.8 Закону про громадянство особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство».

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, зокрема, затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до підпунктів «а»,«б» пункту 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону про громадянство, що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто в таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону про громадянство і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Такі висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 517/445/19 (провадження №61-11240св22).

Зі змісту заяви слідує, що метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року заявник зазначає необхідність такого судового рішення для можливості реалізації права оформити встановлення належності до громадянства України та подальшого отримання паспорту громадянина України.

У ст.3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Статтею 4 Конституції України передбачено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у ч.1 ст.8, ст.21, ч.1 ст.24 Конституції України.

Разом із тим від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства.

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України є встановлення належності заявника до громадянства України, однак враховуючи, що заявником не спростовано той факт, що йому було видано паспорт іншої держави, то на думку колегії суддів, відсутні підстави для задоволення його заяви та встановлення вказаного факту. При цьому, встановлення факту постійного проживання заявника на території України не матиме правових наслідків, оскільки в Україні існує єдине громадянство.

До того ж, на думку колегії суддів, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України не може бути використане як засіб уникнення порядку, передбаченого ч.4 ст.8 Законом України «Про громадянство України», а саме зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Доводи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

З урахуванням тих обставин, що ОСОБА_1 отримував паспорт громадянина іншої держави та на час подання заяви про встановлення юридичного факту документів на підтвердження відмови від громадянства російської федерації не надав, та вказаний факт не спростував, то районний суд правильно виснував про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання на території України.

Інші доводи, які наведені в апеляційній скарзі, зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків районного суду, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Бернацьким П.В., на підставі ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Бернацьким П.В., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Бернацьким Павлом Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 17 жовтня 2025 року