ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 619/4837/21

провадження № 22-ц/818/3310/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - керівника Дергачівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради (Об?єднана територіальна громада)

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 квітня 2025 року у складі судді Калиновської Л.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року керівник Дергачівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради (об`єднана територіальна громада) звернувся до суду з позовом про скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договорів дарування і купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельні ділянки.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням XXXII сесії VI скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 07.06.2013 №89 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :00:000:3161 ( надалі Земельна ділянка). Зазначене рішення було складено та підписано Черкасько-Лозівським сільським головою без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, що підтверджується належним чином завіреною копією протоколу засідання сесії ради XXXII сесії VI скликання Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 07.06.2013. Тому рішенням Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 04.10.2013 №190 ОСОБА_1 було відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст. 39, ст. 60-62, ч.2, 3 ст. 186-1 ЗК України, а саме знаходження Земельної ділянки у межах земельної ділянки водного фонду, кадастровий номер :21:000:0001, яка розташована за межами населеного пункту на території Черкасько - Лозівської сільської ради та перебуває в оренді ОСОБА_5 та відноситься до земель водного фонду.

Відповідно до ст. 88 ВК України, землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Згідно листа Відділу у Дергачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 30.07.2019 №10-20-23,18-855/109-19 та листа Державної екологічної інспекції у Харківській області від 14.08.2019 №2963/02-06, земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:3161 розташована в межах населеного пункту с. Черкаська Лозова. Крім цього, згідно листа Державної екологічної інспекції у Харківській області від 14.08.2019 №2963/02-06 передача у приватну власність земельної ділянки :00:000:3161, що фактично розташована в прибережно-захисній смузі (землі водного фонду), здійснено для інших, не передбачених ст. 59 ЗК України видів діяльності.

На підставі договору дарування від 18.03.2019, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , власниками спірної Земельної ділянки стали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , право власності зареєстровано по 1/2 за кожною. 25.05.2020 останні продали по 1/2 частині Земельної ділянки. На підставі нотаріальної заяви власника Земельної ділянки - ОСОБА_4 . Земельна ділянка була поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами: :00:000:4091 та :00:000:4092, площею по 0,125 га кожна.

Рішенням Малоданилівської селищної ради І сесії VII скликання №8 від 15.11.2017 на виконання ст.ст. 25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» та ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» розпочато процедуру реорганізації Черкасько-Лозівської сільської ради шляхом приєднання до Малоданилівської селищної ради. Згідно з п.2 вищевказаного рішення Малоданилівська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Черкасько-Лозівської сільської ради. Відповідно до ч.1 ст. 1 Регламенту Малоданилівської селищної ради, затвердженого рішенням Малоданилівської селищної ради II сесії VII скликання №5 від 01.12.2017, остання є виборним представницьким органом місцевого самоврядування, що складається з депутатів і відповідно до закону представляє Малоданилівську селищну об`єднану територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування. Також, відповідно до ч.4 ст. 1 Регламенту Малоданилівської селищної ради остання є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду смт Мала Данилівка, сел. Караван, Лужок, Зайченки, Чайківка, Черкаська Лозова, селище Лісне та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в України» та іншими законами.

З метою захисту інтересів територіальної громади, на виконання ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» окружна прокуратура зверталась до Малоданилівської селищної ради Харківської області з проханням вжити відповідні заходи щодо повернення Земельної ділянки у власність територіальної громади. Проте, незважаючи на це відповідні заходи селищної радою не вжиті, що змусило прокуратуру звернутися до суду.

При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу, розташування спірних земельних ділянок у межах земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, крім випадків, передбачених частиною другою статті 59 ЗК України. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням вимог ЗК України та ВК України потрібно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Тому прокурор з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц просив: - скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 18 червня 2013 року № 1401434 на земельну ділянку, площею 0,25 га (кадастровий номер :00:000:3161) за ОСОБА_1 ; - визнати недійсними договори дарування від 18 березня 2019 року, за якими ОСОБА_1 подарувала Земельну ділянку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію цих правочинів; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 набув право власності на Земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію цього правочину; - зобов`язати ОСОБА_4 повернути Земельну ділянку на користь держави в особі Малоданилівської селищної ради (об`єднана територіальна громада).

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 квітня 2025 року у задоволенні позову керівника Дергачівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради (Об?єднана територіальна громада) відмовлено у повному обсязі.

Рішення мотивовано тим, що пред`явленні прокурором позовні вимоги не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права держави.

Не погодившись з рішенням суду прокуратура Харківської області подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не правильно встановив характер спірних правовідносин, не застосував до них належні норми матеріального права що їх регулюють та релевантну практику Верховного Суду. Як наслідок суд дійшов помилкового висновку про обрання позивачем не ефективного способу захисту порушеного права та безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи пунктом 1 рішення XXXII сесії VI скликання Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 07.06.2013 № 89 ОСОБА_1 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:3161, площею 0,25 га, за адресою: АДРЕСА_2 ( надалі Земельна ділянка).

Проте за змістом протоколу зсідання XXXII сесії VI скликання Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 07.06.2013 вищезазначене рішення селищною радою не приймалось ( т.1 а.с. 58 - 63).

В наступному рішенням Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області XXXVI сесії VI скликання № 190 від 04 жовтня 2013 року було відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 в зв`язку з його невідповідністю вимогам ст. 39,60-62, ч. 2,3 ст. 186 -1 Земельного Кодексу України( т. 1 а.с. 56).

Згідно рішення Малоданилівської селищної ради І сесії VII скликання №8 від 15.11.2017 Малоданилівська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Черкасько-Лозівської сільської ради. Відповідно до Регламенту Малоданилівської селищної ради, затвердженого рішенням Малоданилівської селищної ради II сесії VII скликання №5 від 01.12.2017, остання представляє Малоданилівську селищну об`єднану територіальну громаду ( територіальні громади смт Мала Данилівка, сел. Караван, Лужок, Зайченки, Чайківка, Черкаська Лозова, селище Лісне).

Згідно з даними листа Відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області № 10.20-0.23,18-855/109-19 від 30.07.2019 Земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 04.06.2013 за заявою ОСОБА_1 ( т.1а.с. 26)

За змістом листів Державної екологічної інспекції від 14.08.2019 №2863/0206 під час візуального обстеження з АДРЕСА_2 встановлено, що земельна ділянка :00:000:3061 розташована в межах населеного пункту на схилі берегу водного об`єкту (площа водного дзеркала ставка більш ніж 5 га). Перевіркою встановлено, що передача у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:3061, що фактично розташована в межах прибрежної захисної смуги відбулась для інших, не передбачених ст.59 Земельного кодексу видів діяльності ( т. 1 а.с. 20 ).

Згідно Акту №555/11-02/02-06 від 30.07.- 12.08. 2019 перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:3061 площею 0,25 га знаходиться у приватній власності, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відстань від земельної ділянки до урізу води становить 20 м ( т. 1 а.с. 21).

Згідно Інформації з Державного реєстру речовах прав на нерухоме майно № 267158148 від 23.07.2021 18.06.2013 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на Земельну ділянку на підставі свідоцтва про право власності від 21.06.2013. ОСОБА_1 подарувала Земельну ділянку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18.03.2019 з зазначенням розміру частки « 0». В наступному відповідачі продали Земельну ділянку відповідно до договору купівлі - продажу від 25.05.2020 та право власності на Земельну ділянки зареєстровано за ОСОБА_4 в цілому ( т.1 а.с. 65 - 67).

Даними листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 18.05.2021 підтверджується, що на підставі нотаріальної заяви ОСОБА_4 , зареєстрованої 23.03.2021 року № 403 здійснено поділ Земельної ділянки на земельні ділянки № :00:000:4091 та № :00:000:4092 право власності на які не зареєстровано (т.1 а.с. 64).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18.09.2020 у цивільній справі № 619/3113/20, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04.02.2021, у задоволенні позову керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 . Земельної ділянки відмовлено у зв`язку із строки позовної давності на підставі ст. 267 ЦК України ( т. 1 а.с.119 - 132).

За змістом повідомлення № 57-108-1576вих-21 від 23.07.2021 окружною прокуратурою на адресу Малоданилівської селищної ради Харківської області на виконання ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направлено лист про необхідність вжиття заходів щодо повернення Земельної ділянки у власність територіальної громади ( т.1 а.с. 78 - 83)

Тому, 27 вересня 2021 року прокурор звернувся до суду з негаторним позовом в інтересах держави в особі Малоданиліської селищної ради ( об`єднаної територіальної громади) з метою повернення земельних ділянок.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 28 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного від 28 грудня 2021 року провадження у дійсній справі було закрито.

Постановою Верховного суду від 07 червня 2023 року вищезазначені рішення судів скасовані та справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому Верховний суд дійшов висновку про те, що предмет спору у дійсній справі є відмінним ( нетотожним) предмету спору у цивільній справі № 619/3113/20 ( т. 2 а.с. 123 - 129)

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантується захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція))

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до ч. 1ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період)шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них , водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Статтею 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Частиною 4 вказаної статті визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Відповідно до статті 1 Водного кодексу України прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Частинами другою, шостою, сьомою та восьмою статті 88 Водного кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів встановлюються шириною 25 метрів, для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначено ст. 116, 118 ЗК України, відповідно до вимог яких погодження передачі земельної ділянки у власність здійснюється на підставі проекту відведення земельної ділянки, який розробляється на замовлення громадян організаціями, що мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, обумовлені угодою сторін, та погоджується встановленими законом органами.

Відповідно ч.1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст.317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

У статті 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 2ст. 373 ЦК України вказано, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо неможливості заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (п.п. 45, 46). Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

У постанові ВП ВС від 12.06 2019 у справі №487/10128/14ц виснувала, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952 - IV у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судова колегія вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження факту знаходження Земельної ділянки у межах земельної ділянки водного фонду, незаконного набуття ОСОБА_1 права власності на Земельну ділянку - на підставі рішення місцевої ради, що не ухвалювалось. Таким чином реєстрація права власності на Земельну ділянку за ОСОБА_1 відбулась безпідставно, тому запис про державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Оскільки Земельною ділянкою розпорядилась особа яка не набула право власності на неї у встановленому порядку, в супереч вимог закону щодо неможливості набуття права власності на землі водного фонду укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 договір дарування від 18.03.2019 та укладений між останніми та ОСОБА_4 договір купівлі - продажу від 25.05.2020 є такими що порушують публічний порядок.

За обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між приватним і суспільним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності осіб, зацікавлених у набутті у приватну власність земельної ділянки, - первинного набувача, проміжної набувачки (які не оскаржували судові рішення), а також кінцевого набувача, - зокрема, щодо їхньої обізнаності з неможливістю набуття земельної ділянки.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей розташованої земельної ділянки ( розташована на схилі берегу ставка більш ніж 5 га) в межах прибережної захисної смуги ( 50 м) на відстані 20 м від водного об`єкта, відповідачі не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки поблизу ставка.

Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям такої ділянки, ОСОБА_4 міг та повинен був знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду ( близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц ).

На час укладення оспорюваних правочинів діяли ВК України та ЗК України, які: визначали чіткі обмеження на передання у приватну власність земельної ділянки із земель водного фонду, передбачали встановлення у межах існуючих населених пунктів прибережної захисної смуги з урахуванням містобудівної документації, виключали можливість виникнення приватної власності земельних ділянок, зайнятих прибережною захисною смугою та ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджені наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли повинні були знати про те, що Земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги. Тому немає жодних підстав вважати, що ці відповідачі були добросовісними та не могли співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості.

Поділ чи об`єднання земельних ділянок не припиняє дії обмежень, обтяжень, встановлених на земельні ділянки, крім випадків, коли обмеження (обтяження) поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої нової земельної ділянки.

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжних набувачів, в яких придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3)).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.12)).

За змістом позовної заяви та матеріалів справи, прокурор звертаючись до суду посилався на порушення інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади Малоданилівської селищної ради (Об?єднана територіальна громада), яка є власником Земельної ділянки. Тобто позивач хоче досягнути результату повернення земельної ділянки на користь територіальної громади, а не держави, як помилково зазначено ним у позовній заяві.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади, судова колегія доходить висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про скасування запису про державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за ОСОБА_1 , визнання правочинів недійсними, повернення спірних земельних ділянок, що утворилися після поділу Земельної ділянки спрямований у контексті встановлених обставин справи на ефективне відновлення права територіальної громади на земельну ділянку водного фонду.

Проте суд зазначених обставин не встановив та дійшов необґрунтованого висновку про обрання прокурором неефективного способу захисту порушеного права та відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Частиною 1 та п.1 ч. 3ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, оскільки позов та апеляційна скарга задоволено у повному обсязі, в силу вимог п.1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути на користь прокуратури судовий збір в сумі 33266 грн 95 грн, тобто по 8316,73 грн з кожного в рахунок погашення витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - задовольнити.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 квітня 2025 року - скасувати.

Позовні вимоги керівника Дергачівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради (Об?єднана територіальна громада) - задовольнити.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :00:000:3161, загальною площею 0,25 га, від 18.06.2013 №1401434 за ОСОБА_1 .

Визнати недійсним договір дарування 1/2 земельної ділянки, площею 0,25 га, з кадастровим номером::00:000:3161, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований у реєстрі за № 30744989, скасувавши його державну реєстрацію;

Визнати недійсним договір дарування 1/2 земельної ділянки, площею 0,25 га, з кадастровим номером::00:000:3161, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований у реєстрі за №30745117, скасувавши його державну реєстрацію.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,25 га, з кадастровим номером::00:000:3161, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований у реєстрі за №553, скасувавши його державну реєстрацію.

Зобов`язати ОСОБА_4 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) повернути на користь територіальної громади в особі Малоданилівської селищної ради (об`єднана територіальна громада) земельну ділянку з кадастровим номером: :00:000:4091, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером: :00:000:4092, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Харківської обласної прокуратури (0291-108) судовий збір 33266(тридцять три тисячі двісті шістдесят шість) грн 95 грн тобто по 8316,73 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 20 жовтня 2025 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

В. Б. Яцина