ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/2810/24
Номер провадження 22-ц/818/1600/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача адвоката Халупко С. В.,

представника АТ «Сенс Банк» адвоката Кравцової С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року в складі судді Семіряд І.В. по справі № 638/2810/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (після зміни назви Акціонерне товариство «Сенс Банк»), ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Цимбал Ірина Валеріївна про визнання недійсним договору іпотеки

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (після зміни назви Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Цимбал Ірина Валеріївна про визнання недійсним договору іпотеки.

Позов мотивовано тим, що з 19 січня 1990 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

09 січня 2006 року між ТОВ «Оргтехстрой» та ОСОБА_2 було укладено договір № 9.01/23-1 на пайову участь у будівництві, на підставі якого остання здійснює пайову участь у будівництві 17-поверхового будинку за адресою АДРЕСА_1 на умовах укладеного договору без утворення юридичної особи.

19 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 830/27/14-4/48/8-219, яким в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання зобов`язання передано майнові права на незакінчену будівництвом трьокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

09 вересня 2016 року рішенням суду йому виділено 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 .

11 лютого 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до нотаріуса з повідомленням про реєстрацію обтяження іпотекою квартиру АДРЕСА_3 .

За повідомленням АТ «Укрсоцбанк» від 11 лютого 2019 року Рішенням приватного нотаріуса право власності на вказану квартиру зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк».

25 березня 2019 правлінням АТ «Укрсоцбанк» прийнято рішення про реалізацію квартири та 27 березня 2019 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі- продажу квартири. Вказував на недійсність іпотечного договору, оскільки на момент укладення оспорюваного договору іпотеки законодавством не було визначено майнові права як предмет іпотеки.

Крім того він як співвласник квартири не надав дружині ОСОБА_2 згоду на укладення іпотечного договору.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив визнати недійсним іпотечний договір № 830/27/14-4/48/8-219, укладений 19 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк».

24 квітня 2024 року АТ «Сенс Банк» подано відзив, в якому банк просив залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 ще з 27 вересня 2016 року було відомо про існування кредитного та іпотечного договорів, оскільки він представляв інтереси ОСОБА_2 у спорі про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

В іпотечному договорі прямо передбачено відповідне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, у зв`язку з чим державним реєстратором приватним нотаріусом 27 лютого 2019 року правомірно зареєстровано право власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ненадання одним із подружжя згоди на передання іншим з подружжя спільного майна в іпотеку саме по собі не може бути єдиною підставою для визнання договору іпотеки недійсним, а тому за відсутності доказів недобросовісності дій банку підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 25 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Касьяненко Дмитро Леонідович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент укладення іпотечного договору № 830/27/14- 4/48/8-219 законодавство не передбачало можливості передачі в іпотеку майнових прав на незавершене будівництво, що є підставою для визнання договору недійсним.

На час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року. Оспорюваний іпотечний договір, яким в іпотеку передано майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, укладено 09 серпня 2008 року, до вказаної дати, тобто з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку».

Вказував, що укладеним ОСОБА_5 договором іпотеки порушуються його майнові права, оскільки внаслідок підписання вищевказаного договору він втратив право власності на вищевказану квартиру.

Спірний договір було укладено без його відома як чоловіка ОСОБА_2 , оскільки в договорі відсутня будь-яка інформація щодо отримання такої згоди.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про добросовісність іпотекодержателя, оскільки на момент укладення Оспорюваного договору у паспорті ОСОБА_2 була відмітка про перебування у шлюбі.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Халупко С. В., який підтримав апеляційну скаргу, представника АТ «Сенс Банк» адвоката Кравцову С. М., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 09 січня 2006 року між ТОВ «Оргхестрой» та ОСОБА_2 укладено договір пайової участі № 9.01/23-1, відповідно до умов якого остання здійснювала пайову участь у будівництві 17- поверхового житлового будинку, який розташовано за адресою АДРЕСА_1 на умовах вказаного договору без утворення юридичної особи (том 1, а.с. 7-13).

За п. 1.2. Договору Пайщик приймає пайову участь у будівництві будинку у формі часткового фінансування будівництва шляхом внесення пайових коштів у розмір та на умовах, визначених договором. Після завершення будівництва та прийняття будинку до експлуатації забудовник передає по акту приймання передачі у власність пайщика трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на сьомому поверсі будинку, загальною площею 87,3 кв.м., житловою площею 41,38 кв.м. згідно проекту.

19 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладеного іпотечний договір № 830/27/14-4/48/8-219, за умовами якого в іпотеку Банку передано майнові права на незакінчену будівництвом трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 . Вартість предмету іпотеки становить 422 802,63 грн, що еквівалентно сумі 87300 доларів США (том 1, а.с. 14-19).

Згідно п. 1.6 договору іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. За п.1.10 договору після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

Відповідно до п.2.1.5, 2.1.14 договору іпотекодавець протягом одного дня з моменту, як йому стане відомо про будь-які прямі або опосердковані зазіхання з боку третіх осіб на предмет іпотеки, зобов`язаний повідомляти про це іпотекодержателя. Не пізніше наступного дня після змін надавати іпотекодержателю відомості про будь-які зміни, що відбулися чи відбуваються з предметом іпотеки, в тому числі, про зазіхання на нього з боку третіх осіб.

За п. 2.4.3 договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 3.1 договору погоджено між сторонами іпотечного договору, що у разі порушення іпотекодавцем умов визначених п.п. 2.1.1-2.1.20 цього договору іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному у п.2.4.4 цього договору.

Статтею 4 договору визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації, зокрема на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі в порядку встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Договором № 1 від 15 липня 2009 року внесені зміни до іпотечного договору щодо змісту та розміру основного зобов`язання, строк і порядок його виконання, зокрема внесено зміни до порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме п. 4.5.4 визначено, що на підставі цього застереження, яке є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки (том 1, а.с. 20-21).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2016 року по справі № 640/12604/16, зокрема, виділено ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 (том 1, а.с. 25-27).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 363875759 з 27 березня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» на підставі договору №1 про внесення змін до Іпотечного договору № 830/27/14-4/48/8-219 від 19 серпня 2008 року (том 1, а.с. 22-24).

27 березня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу вказану квартиру АТ «Укрсоцбанк» продано ОСОБА_3 (том 1, а.с. 31-33).

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина 2 статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Згідно із частиною 1 статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦК України та частини 2 статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20.

Тобто ненадання одним із подружжя згоди на передання іншим з подружжя спільного майна в іпотеку саме по собі не має правового значення без доведення обставини недобросовісності банку та не може бути єдиною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Беручи до уваги зазначене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв`язку з чим дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки матеріали справи не містять доказів недобросовісності дій Банку.

Доводи позивача про наявність штампу у паспорту про перебування у шлюбі та відсутності застереження у договору про згоду другого з подружжя не свідчать про обґрунтованість позову.

Неповідомлення ОСОБА_2 під час укладення спірного іпотечного договору Банку про те, що нерухоме майно, що є предметом іпотеки, перебуває на праві спільної власності, вказує на її недобросовісність стосовно третьої сторони, яка не має можливості перевірити вказані обставини в державних реєстрах, не пов`язана дружніми, родинними чи іншими близькими або діловими стосунками та виключає недобросовісність банку, оскільки АКБ СР «Укрсоцбанк» не могло достоменно знати про такі стосунки цих осіб, статус майна та відповідні можливі наслідки для спірного майна, яке воно приймало в іпотеку.

Доводи позивача про неможливість передачі в іпотеку майнових прав спростовуються положеннями статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), за якими предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина