Номер провадження: 22-ц/813/4257/25
Справа № 495/860/23
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Тихоши Дмитра Сергійовича, представника ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2023 року, постановленого під головуванням судді Боярського О.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, у якому просив:

- розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який 05.09.1998 року зареєстровано у міському відділу реєстрації актів громадянського стану м. Енергодар Запорізької області, про що вказаним відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за № 264, та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 ;

- визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_2 , за адресою постійного місця проживання ОСОБА_2 , та відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 у матері ОСОБА_1 , без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком ОСОБА_2 без участі матері.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначив, що сторони з він 05.09.1998 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину, а саме: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя між сторонами погіршилося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між ними.

Позивач зазначав, що він із відповідачкою має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Сторони спільне господарство не ведуть, сумісне проживання між сторонами фактично припинено, подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим.

Також позивач зазначив, що малолітній син фактично проживає із позивачем за адресою проживання позивача та перебуває на його утриманні, він самостійно виховує малолітнього сина, та за час проживання із ним син ОСОБА_4 завжди був належним чином забезпечений, погодований.

Матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, повномірного розвитку, корисним дозвіллям.

Відповідачка не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю.

Також ОСОБА_2 зазначав, що необхідність визначення місця проживання дитини із позивачем викликана неналежною поведінкою відповідачки по відношенню до їх спільного сина, відсутністю поваги до нього та прояву інтересу до його виховання.

Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті сином морального та фізичного виховання.

Відповідачка самовільно без згоди позивача змінила місце проживання їхнього сина ОСОБА_4 не повідомивши про це його, як батька.

Позивач вважає, що вказані обставини дають підстави вважати, що проживання дитини за місцем реєстрації відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам дитині.

Вказував, що намагання визначити місце проживання дитини із позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси сина та його права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, надання йому можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який 05.09.1998 року зареєстровано у міському відділу реєстрації актів громадянського стану м. Енергодар Запорізької області, про що вказаним відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за № 264, та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 .

Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_2 за адресою постійного місця проживання ОСОБА_2 , та відібрано малолітнього сина ОСОБА_3 у матері ОСОБА_1 , без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком ОСОБА_2 без участі матері.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Тихоша Д.С., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині позовних вимог про відібрання малолітнього сина матері без позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання дитини разом з батьком скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені позову в цій частині відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у сторін є спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та на момент подання позову діти сторін спільно проживали з відповідачкою поза межами території України, а докази надані позивачем не містять будь-яких доказів проживання дитини з матір`ю або батьком, не містять будь-яких доказів належного ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, не містять доказів нехтування такими обов`язками матір`ю дитини.

Також апелянт зазначає, що судом не був залучений до участі у справі Орган опіки та піклування.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Рішення суду в частині позовних вимог про розірвання шлюбу сторонами не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

В судове засідання, призначене на 30 вересня 2025 року учасники справи не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 114, 115, 116-117).

До суду від адвоката Тихоши Д.С., представники ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 118-120).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в оскаржуваній частині підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам в оскаржуваній частині не відповідає, з наступних підстав.

Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини з батьком без участі матері, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 без згоди позивача змінила місце проживання їхнього сина та в ході розгляду справи визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 за адресою постійного проживання позивача та відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05.09.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, у міському відділу реєстрації актів громадянського стану м. Енергодар Запорізької області, про що відділом реєстрації актів цивільного стану зроблений актовий запис за № 264, та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 .

Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження з апостилем).

Згідно з положенням ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.

Згідно ст. 150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

У статті 2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Саме такий Правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що 24 лютого 2022 року в Україні був ведений воєнний стан, який діє і досі, у зв`язку з чим вона вимушена була покинути територію України із своїми неповнолітніми дітьми задля забезпечення безпечних умов їх проживання, які з 09.06.2022 року проживають на території Республіки Франції.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, та не взяв до уваги, що діти проживають за межами території України з матір`ю.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком без участі матері не взяв до уваги введення на території України воєнного стану, а також, що вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги вік дитини, а також те, що наразі дитина з матір`ю перебуває за межами України у зв`язку з військовим станом в країні, який дії і досі, колегія суддів вважає, що повернення дитини на територію України є таким, що загрожує життю дитини.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 Верховний Суд виснував, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Суд першої інстанції, при розгляді справи не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції при розгляді справи в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком без участі матері не було вирішено питання про залучення до участі у справі органу опіки та піклування, також матеріали справи не містять і доказів звернення позивача до органів опіки та піклування з метою отримання їх висновку про доцільність відібрання дитини та визначення місця її проживання або доказів про неможливість отримання таких висновків, що призвело до значного порушення законних прав та інтересів не тільки відповідачки, а й її неповнолітніх дітей.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком необхідно відмовити за недоведеністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком без участі матері скасуванню, з постановленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком без участі матері.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 1816 грн. 80 коп.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком без участі матері скасуванню, з відмовою в цій частині у задоволені позовних вимог, колегія суддів дійшла до висновку про те, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1816 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Тихоши Дмитра Сергійовича, представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2023 року в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком без участі матері скасувати.

Ухвалити в цій частині постанову.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком без участі матері відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКППНОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1816 гривень 80 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09 жовтня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда