Номер провадження: 22-ц/813/4772/25
Справа № 517/1588/24
Головуючий у першій інстанції Тростенюк В. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Коновалова В.А., Назарова М.В.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2025 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати недійсним шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, що зареєстрований 13 грудня 2022 року Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за актовим записом № 3061. Анулювати актовий запис цивільного стану громадян № 3061 від 13 грудня 2022 року про укладення шлюбу між позивачкою та відповідачем, зареєстрований Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В позовній заяві посилається на те, що сторони уклали шлюб 13 грудня 2022 року, який зареєстровано Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 3061. Зазначає, що даний шлюб є фіктивним, оскільки його укладено сторонами без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя. Сторони не були знайомі до дати реєстрації шлюбу, ніколи спільно не проживали та не вели спільного господарства, не мають спільних дітей, і жодних намірів, які б свідчили про бажання створити сім`ю вони не мали. Вказує, що реєстрація шлюбу відповідачу була необхідна для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки позивач має статус особи з інвалідністю 2 групи. Сторони зустрічалися лише один раз, а саме 13 грудня 2022 року під час реєстрації шлюбу. З того часу жодної комунікації і спілкування між ними не було і не відбувається по сьогоднішній день. За таких обставин, позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2025 у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначав, що позов є необґрунтованим та не підтвердженим належними та допустимими доказами, а відтак правові підстави для його задоволення відсутні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою безпосередньо до Одеського апеляційного суду та просила скасувати винесене судом заочне рішення, ухвалити нове , яким задовольнити позовну заяву, визнати недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , що зареєстрований 13 грудня 2022 року Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) за актовим записом №3061 та анулювати його.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що даний шлюб є фіктивним, оскільки його укладено сторонами без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя. Сторони не були знайомі до дати реєстрації шлюбу, ніколи спільно не проживали та не вели спільного господарства, не мають спільних дітей, і жодних намірів, які б свідчили про бажання створити сім`ю вони не мали. Вказує, що реєстрація шлюбу відповідачу була необхідна для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки позивач має статус особи з інвалідністю 2 групи. Сторони зустрічалися лише один раз, а саме 13 грудня 2022 року під час реєстрації шлюбу. З того часу жодної комунікації і спілкування між ними не було і не відбувається по сьогоднішній день. За таких обставин, позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним.

Вважала, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, ухвалене рішення є необґрунтованим з огляду на практику ухвалених Великою Палатою Верховного Суду постановах, так як судом першої інстанції не вирішувалось питання, щодо витребування доказів та не було визначено строку їх подання.

Зазначала, що це є ефективним способом захисту її прав так як, існує порушення її прав свобод та інтересів.

Щодо явки сторін.

Сторони були сповіщені належним чином про дату, час та місце судового засідання, клопотань не надходило, що не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Судовою колегією встановлено, щоОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 506299 (а.с. 7).

13 грудня 2022 позивачка ОСОБА_1 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , який зареєстровано Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 3061, однак оригіналу свідоцтва про укладення шлюбу чи його копії, а також витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу до матеріалів справи додано позивачем не було.

Позивач вважала даний шлюб фіктивним, оскільки його укладено сторонами без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя. Сторони не були знайомі до дати реєстрації шлюбу, ніколи спільно не проживали та не вели спільного господарства, не мають спільних дітей, і жодних намірів, які б свідчили про бажання створити сім`ю вони не мали. Реєстрація шлюбу відповідачу була необхідна для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки позивач має статус особи з інвалідністю 2 групи.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною 1 ст.14 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Статтею 40 СК України визначено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Частиною першою статті 43 СК України визначено, що розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним.

В абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним.

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.

Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень Сімейного кодексу України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність.

Стаття 41 СК України містить вичерпний перелік підстав, за якими шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, а саме: якщо він був зареєстрований: між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог, встановлених частиною п`ятою статті 26 цього Кодексу; між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею; з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків; з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб.

Згідно зі статтею 45 СК України шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.

Отже, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними доказами свої посилання про відсутність у осіб, які уклали шлюб, наміру створити сім`ю.

Крім цього, як вбачається із позиції, що міститься у ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02жовтня 2013року у справі №6-569Ісв13, причому відсутність мети щодо створення сім`ї може стосуватися як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім`ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують

Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень СК та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність.

Однак самі по собі доводи заявника про те, що метою укладення шлюбу було отримання певних переваг, не дають підстав суду для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності (постанови Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 750/6471/15-ц та від 05.12.2018 у справі № 591/1860/16-ц).

Також у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 752/2337/16-ц суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права. Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, тез сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не доведено факту відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя, як і не надано доказів на підтвердження того, що шлюб відповідачем було укладено з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Доводи позивача про те, що сторони не вели спільного господарство, не мають спільних дітей і не мали жодних намірів створити сім`ю, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним відповідно до ст. 40 Сімейного кодексу України.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в позовній заяві посилався на два взаємовиключні підстави для визнання шлюбу недійсним, а саме, що позивачем не доведено факту відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя, як і не надано доказів на підтвердження того, що шлюб відповідачем було укладено з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Доводи позивача про те, що сторони не вели спільного господарство, не мають спільних дітей і не мали жодних намірів створити сім`ю, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним відповідно до ст. 40 Сімейного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд надав належну оцінку доказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів, які б давали змогу встановити фіктивність шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без мети створення сім?ї та ведення спільного господарства.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції надав помилкової оцінки доказам та мотивам позивачки є не слушними з огляду на вищевикладене.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, ухвалене рішення є необґрунтованим з огляду на практику ухвалених Великою Палатою Верховного Суду постановах, так як судом першої інстанції не вирішувалось питання, щодо витребування доказів та не було визначено строку їх подання, судова колегія вважає не слушними, адже в даному випадку надання доказів покладено на сторону ініціатора судової справи-позивача, крім того зазначена практика є не релевантною до застосування у даній справі та не вірно скаржником трактувалась на її власне переконання.

Щодо доводів апеляційної скарги, що обраний спосіб захисту її прав у даному позові є ефективним, судова колегія вважає таким, що є необґрунтованими належними та допустимими доказами, а судом першої інстанції надано належної правової оцінки.

Інші доводи апелянта є викладенням своєї позиції та не є критикою судового рішення по суті.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2025 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова