Номер провадження 4-с/754/80/25
У Х В А Л А

Іменем України

19 листопада 2025 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саламон О.Б.

за участю секретаря судового засідання Рябенка В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність головного державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойченко Світлани Валеріївна та знятття арешту, стягувач - Публічне акціонерне товариство «Банк Демарк», -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 через свого представника - ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойченко Світлани Валеріївна;

- зняти арешт з майна ОСОБА_1 , що накладений постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремет Ю.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.08.2015 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (номер запису про обтяження 10986386 (спеціальний розділ); дата державної реєстрації обтяження 31.08.2015)

Вимоги скарги обґрунтовуються тим, що після смерті мами скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності за законом в порядку спадкування на кв. АДРЕСА_1 . Нотаріус повідомила про накладення заборони на відчуження (обтяження) на підставі постанови державного виконавця Шеремет Ю.М. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 Дніпровського ВДВС. Підставою винесення вказаної постанови є виконавчий лист Деснянського районного суду м. Києва від 22.02.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Демарк» коштів в розмірі 23 017,86 грн. 28.01.2020 державна реєстрація ПАТ «Банк Демарк» припинено в результаті ліквідації. Примусове виконання виконавчого листа перебувало у відділі Дніпровського ВДВС за № НОМЕР_1, надалі матеріали були направлені до Деснянського ВДВС, де виконавче провадження отримало № НОМЕР_2. Скаржник неодноразово звертався як до Деснянського ДВС щодо зняття обтяження, так і до Дніпровського ДВС, де просив винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а також просив повідомити особу правонаступника ПАТ «Банк Демарк», якщо така є. Відповідно, остання в часі виконавча дія щодо виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києвапро стягнення зі скаржника на користь банку коштів у розімрі 23 017,86 грн. відбулась 30.10.2017, а саме винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Наразі матеріали виконавчого провадження знищено. Щодо скаржника не існує жодного виконавчого провадження. Незважаючи на вищевказане та той факт, що стягувач - ПАТ «Банк Демарк» припинив свою діяльність в результаті ліквідації, обтяження № 10986386 від 31.08.2015 не зняте.

31.10.2025 від державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - С. Бойченко надійшли заперечення, вважає вимоги необгрунтовані та такі, що не підлягають до завдоволення, оскільки державний виконавець діє в межах чинного законодавства.

Скаржник та його представник в судовому засіданні, призначеному на 04.11.2025, підтримали вимоги скарги, в судове засідання, призначене на 19.11.2025, не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, при цьому від представника надійшла заява про розгляд скарги у їх відсутність. Вимоги скарги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі. Зокрема, надано письмові пояснення щодо заперечень державного виконавця, в яких зазначено, що державний виконавець нехтує своїми обов`язками.

Особа, дії якої оскаржуються в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв1язку з неявкою учасників справи в судове засідання.

Суд, розглянувши подані учасниками справи документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що після смерті мами скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності за законом в порядку спадкування на кв. АДРЕСА_1 .

Нотаріус повідомила, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 став власником спадкового майна, на вказану квартиру накладається заборона на відчуження (обтяження), а саме на підставі постанови державного виконавця Шеремет Ю.М. від 27.08.2025 в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 Дніпровського ВДВС.

Підставою винесення вказаної постанови є виконавчий лист Деснянського районного суду м. Києва від 22.02.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Демарк» коштів в розмірі 23 017,86 грн.

28.01.2020 державна реєстрація ПАТ «Банк Демарк» припинена в результаті ліквідації.

Примусове виконання виконавчого листа перебувало у відділі Дніпровського ВДВС за № НОМЕР_1, в подальшому матеріали були направлені до Деснянського ВДВС, де виконавче провадження отримало № НОМЕР_2.

Скаржник неодноразово звертався до ВДВС щодо зняття обтяження, де 31.07.2025 була надана письмова відповідь за підписом ОСОБА_4 , де була вказана інформація щодо наявності обтяження від 31.08.2015 в межах викнавчого провадження № НОМЕР_1.

Повідомлялось, що 30.10.2017 державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», проте арешт з майна знято не було (ч. 3 ст. 7 вказаного Закону).

Скаржнику було рекомендовано звернутися до Дніпровського ВДВС у м. Києві.

08.08.2025 скаржник, відповідно, подав заяву до Дніпровського ДВС, де просив винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а також просив повідомити особу правонаступника ПАТ «Банк Демарк», якщо така є.

У відповіді - листі від 03.10.2025 зазначалось, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження, при цьому 27.01.2016 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження - направлення за належністю до іншого ДВС.

Тобто виконавче провадження було направлено на адресу Деснянського ДВС у м. Києві.

Також роз`яснено, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву, становить три роки, а надати відповідь щодо правонаступника, не вбачається за можливе.

Відповідно, остання в часі виконавча дія щодо виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва про стягнення зі скаржника на користь банку коштів у розмірі 23 017,86 грн. відбулась 30.10.2017.

Тобто була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

Наразі матеріали виконавчого провадження знищено.

Щодо скаржника не існує жодного виконавчого провадження.

Незважаючи на вищевказане та той факт, що стягувач - ПАТ «Банк Демарк» припинив свою діяльність в результаті ліквідації, обтяження № 10986386 від 31.08.2015 не зняте.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів N 2, 4. 7. та 11 до Конвенції". закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положенням ч. 1 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним Законом, що регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб).

За змістом ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

За ч.ч. 3-4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Чітко визначений вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна боржника.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

За обставинами цієї справи, на теперішній час жодна з перелічених підстав для зняття арешту державним виконавцем відсутня, а тому безпідставним буде задоволення скарги шляхом зобов`язання державного виконавця чи керівника органу ДВС зняти арешт.

Разом з цим, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене та враховуючи, що на даний час виконавчого провадження не існує, суд погоджується з доводами заявника про те, що такий арешт на даний час з урахуванням відсутності підстав його застосування, порушує його права як власника майна.

За встановлених судом обставин, які наведені вище, а також ураховуючи відсутність матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання, вбачається порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту.

А відтак відсутні будь-які правові підстави для продовження існування арешту та обмеження щодо розпорядження майном скаржника, а механізм фактичного виконання рішення суду за межами виконавчого провадження відсутній, арешт втратив свою актуальність.

Щодо вимоги скарги в частині визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), С. Бойченко, суд зазначає наступне.

За правилами ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 ст. 77, ст. 79 ч. 1 ст. 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд не вбачає підстав для визнання протиправною бездіяльність державного виконавця Деснянського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) щодо залишення арешту на майно ОСОБА_1 та невжиття заходів його скасування, оскільки постанова була винесена державним виконавцем відповідно до закону та в межах його повноважень, а тому приходить до висновку щодо відмови в задоволенні скарги в цій частині.

Установивши порушення прав скаржника, як власника майна, суд має відновити такі права керуючись положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає право суду зняти арешт з майна у всіх інших випадках.

Наведені приписи передбачають поновлення порушеного права шляхом визнання оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності неправомірними і зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення.

Водночас такий спосіб захисту порушених прав вочевидь є не ефективним у разі встановлення судом обґрунтованості скарги, пов`язаної з арештом накладеним під час примусового виконання рішення, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає механізму зняття виконавцем арешту з майна з інших, аніж визначених ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підстав.

Тобто судове рішення про зобов`язання виконавця зняти арешт з майна не призведе до поновлення порушеного права скаржника. При цьому під ефективним засобом (способом), слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків та дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати повторне звернення особи за захистом такого порушеного права (див. постанову Верховного Суду від 26 червня 2018 у справі № 809/1231/16).

Відповідно до приписів ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що питання правомірності бездіяльності виконавця щодо не зняття арешту з майна, порушене стороною виконавчого провадження віднесено до регулювання розділом VII ЦПК України, яким передбачено прийняття рішення зобов`язального характеру в разі обґрунтованості скарги (неправомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності), а зміст приписів ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у випадках не віднесених до підстав, обумовлений ч. 4 ст. 59 цього Закону - арешт знімається за рішенням суду, то в даному випадку задоволення скарги в частині скасування арешту нерухомого майна, який зареєстрований на підставі постанови про арешт майна боржника від 18.01.2001, є ефективним способом захисту прав скаржника та відповідає завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі й забезпечить реалізацію конституційного принципу обов`язковості судових рішень та захисту прав власника.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню частково шляхом зняття арешту безпосередньо судом.

Керуючись ст.ст. 259, 260, 261, 447 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність головного державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойченко Світлани Валеріївна та знятття арешту, стягувач - Публічне акціонерне товариство «Банк Демарк» - задовольнити частково.

Зняти арешт з майна ОСОБА_1 , що накладений постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремет Ю.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 серпня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (номер запису про обтяження 10986386 (спеціальний розділ); дата державної реєстрації обтяження 31.08.2015).

У задоволенні інших вимог скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги..

Повний текст ухвали складено 28.11.2025.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон