КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/7914/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6308/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Крикунова Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року у складі судді Кицюка В.С.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Солом`янський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення заборгованості по сплаті аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з відповідача на свою користь пеню на заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 595 350 грн.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року в частині визначеного розміру аліментів змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 14 165 грн, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 14 165 грн та на ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 11 360 грн. Загалом щомісяця відповідач має сплачувати аліменти на дітей на загальну суму 39 690 грн.

17 листопада 2023 року Солом`янським ВДВС відкрито ВП НОМЕР_1. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, станом на 01 квітня 2024 року заборгованість становить 595 350 грн.

Також позивачка звертає увагу, що відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку по утриманню дітей. З розрахунку позивача пеня за прострочення сплати аліментів становить 6 313 885 грн 20 коп, однак розмір пені не може перевищувати розмір заборгованості, відтак стягненню підлягає пеня у розмірі 595 350 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей за період з 01 лютого 2023 року по 30 березня 2024 року у розмірі 595 350 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Крикунов О.В. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року,просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, щосудом першої інстанції було порушено норми процесуального права.

Вважає, що справу було незаконно розглянуто в спрощеному провадженні без виклику сторін. Ціна даного позову складає 595 350 грн, що більше ніж в 200 разів перевищує прожитковий мінімум станом на 01 січня 2024 року та майже в двадцять разів перевищує розмір суми, встановлений п. 1 ч. 6 ст. 279 ЦПК України. Характер спірних правовідносин в даній справі та предмет доказування у справі вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Вказує, що не заперечував, що станом на 01 квітня 2024 року, загальний розмір заборгованість по несплаті аліментів складав 595 350 грн. При цьому, вказана заборгованість була погашена в повному обсязі 05 квітня 2024 року протягом одного місяця, як представник відповідача ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та дізнався розрахунковий рахунок позивачки.

Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що прострочення по несплаті аліментів сталося з вини позивачки, яка навмисно не хотіла приймати виконання зобов`язання відповідачем та навмисно створювала умови, згідно яких мала намір стягнути пеню по несплаті аліментів. При цьому умови для стягнення пені припинили існувати ще до відкриття провадження по справі і позивачка навмисно приховує від суду обставини справи, маніпулюючи фактами.

Звертає увагу, що при відкритті виконавчого провадження позивачка навмисно подала невірну адресу відповідача виконавцю, що призвело до того, що відповідачу було невідомо про відкриття виконавчого провадження щодо нього. Постанова виконавцем була надіслана на невірну адресу відповідача і відповідач не мав інформацію що відкриття виконавчого провадження.

Відповідач позичив суму коштів у батька 04 квітня 2024 року та сплатив весь борг по аліментах однією сумою 05 квітня 2024 року, який був наданий державним виконавцем представнику відповідача.

В апеляційній скарзі адвокат Крикунов О.В. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року, просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що окремої заяви про поновлення порушеного процесуального строку позивачка не подала, причиною поважності пропуску строку вказала, що ознайомився з основним рішенням суду по справі 06 грудня 2024 року.

Вказано, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що гонорар погоджений між адвокатським об`єднанням «АО» є фіксованим і встановлений додатковою угодою 25 березня 2024 року. Отже, позивачці жодна обставина не заважала подати дану додаткову угоду після 25 березня 2024 року до ухвалення судового рішення по справі.

Скаржник посилається на те, що суд першої інстанції порушив право відповідача на подання заперечення.

Зазначає, що суд першої інстанції не перевірив, що відповідач фізично не встиг отримати заяву про ухвалення додаткового рішення, яку йому було надіслано 11 грудня 2024 року представником позивачки і відповідач фізично не міг подати свої заперечення.

Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній протокол судового засідання, відсутні довідка секретаря судового засідання, що протокол не вівся, в матеріалах справи відсутня інформація про час судового засідання, на сайті Судова влада України відсутня інформація про судове засідання в даній справі 19 грудня 2024 року.

Окрім цього, не було подано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги та не вказано часу витраченого адвокатом на виконання робіт.

Вважає, що розмір витрат є нерозумним, не співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг. Адвокат взагалі не вказав часу витраченого на виконання робіт. Справа по стягненню пені є типовою, яка не може відноситися до категорії складних справ, справа розглядалася без виклику сторін. Отже, розмір гонорару в 30 000 грн за типову справу, яка розглядалася без виклику сторін є явно не розумним та не співмірним.

У відзивах на апеляційні скарги адвокат Тітов О.М. в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року та додаткове Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року - залишити без змін.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 та його представник адвокат Крикунов О.В. просили апеляційні скарги задовольнити.

Адвокат Тітов О.М. в інтересах ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник третьої особи в судове зсідання не з`явився, судом про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення у даній справі зазначеним вище вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Зі справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року у справі № 760/394/23 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання кожного з дітей по 2 000 грн, щомісячно, починаючи з 04 січня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року в частині визначеного розміру аліментів - змінити, збільшивши розмір аліментів на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2 000 грн до 14 165 грн, на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2 000 грн до 14 165 грн та на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 2 000 грн до 11 360 грн.

Викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 14 165 грн, на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 14 165 грн та на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 11 360 грн, щомісячно, починаючи з 04 січня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття". Вирішено питання судових витрат.

01 листопада 2023 року Солом`янським районним судом міста Києва видано виконавчий лист по справі № 760/394/23.

06 листопада 2023 року до Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) надійшла заява ОСОБА_2 про порушення виконавчого провадження за виконавчим листом виданим 01 листопада 2023 року по справі № 760/394/23 (а.с. 77 т.1).

Постановою державного виконавця Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 17 листопада 2023 року відкрито ВП НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №760/394/23, виданого 01 листопада 2023 року Солом`янським районним судом міста Києва, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 14 165 грн, на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 14 165 грн, та на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 11 360 грн, починаючи стягнення з 04 січня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 20-21 т.1).

Відповідно до копії розрахунку державного виконавця Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Шемета І.Л. від 01 квітня 2024 року вих. №62034 заборгованості зі сплати аліментів № НОМЕР_1, заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 квітня 2024 року становить 595 350 грн (9-10 т.1).

Згідно з копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 05 квітня 2024 року, ОСОБА_1 сплатив 595350 грн ОСОБА_2 , призначення платежу: сплата аліментів (а.с. 82 т.1).

Звертаючись у суд із даним позовом ОСОБА_2 , що за прострочення сплати аліментів розмір пені складає 6 313 885 грн 20 коп, проте оскільки він не може перевищувати розмір заборгованості, стягненню підлягає 595 350 грн.

Районний суд задовольняючи позов, визнав розрахунок державного виконавця, який не оскаржувався та його дані не спростовані належним доказом, з огляду на що вважав за доцільне стягнути заявлену позивачкою суму пені.

Між тим з таким висновком районного суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам не в повній мірі, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку, неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, його майнове покарання за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670 сво 19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Також у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 461/7406/18 (провадження № 61-2128св20) та від 28 жовтня 2020 року в справі № 610/1213/17 (провадження № 61-212св18 міститься висновок, згідно з яким відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками".

Відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

При цьому, стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Водночас, обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як установлено, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року набрало законної сили 15 серпня 2023 року.

Проте вирішуючи спір районний суд першої інстанції залишив поза увагою те, що з моменту набрання рішення суду про стягнення аліментів законної сили, позивачка не вчиняла дії щодо виконання рішення суду в позасудовому порядку, шляхом надання реквізитів рахунку для сплати аліментів, або інші заходи щодо виконання рішення суду.

Під час розгляду справи районним судом представником позивачки долучено до матеріалів справи переписку у мессенджері Вайбер у посиланням на те, що саме адвокат Полуніна К.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , була проінформована представником позивачки після ухвалення апеляційним судом рішення про реквізити банківського рахунку для сплати аліментів.

Між тим, указану обставину категорично заперечує відповідач, зазначаючи, що після перегляду апеляційним судом справи про стягнення аліментів адвокат Полуніна К.А. у жоден спосіб не представляла його інтереси й будь-яку переписку з представником позивачки спростовує.

А інших доказів, які б безспірно свідчили про належне інформування відповідача про реквізити банківської установи для перерахунку аліментних платежів, до справи не долучено.

Не підтверджує указаних обставин й долучена відповідачем під час апеляційного провадження його переписка з позивачкою у соціальній мережі, остільки їх категорично спростовано представником Бойко І.А. та зазначено, що номер телефону, з допомогою якого нібито велася переписка, позивачкою було відключено після переїзду її з дітьми за кордон.

Отже, матеріалами справи доведено, що позивачка, діючи через представника, 06 листопада 2023 року пред`явила виконавчий лист до примусового виконання.

Водночас, у матеріалах справи міститься квитанція від 05 квітня 2024 року, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 , здійснила переказ коштів у розмірі 595 350 грн, де призначенням платежу зазначено: сплата аліментів згідно постанови Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року (а.с. 82 т.1)

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з дня набрання заочного рішення суду від 15 серпня 2023 року у справі № 760/394/23 законної сили, за яким були присуджені аліменти, та до моменту пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання (06 листопада 2023 року), у позивачки ОСОБА_2 були відсутні майнові претензії до відповідача щодо сплати аліментів, тому заборгованість по сплаті аліментних платежів за період з 01 лютого 2023 року по 05 листопада 2023 року включно виникла не з вини платника аліментів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 761/893/23.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для нарахування пені за прострочення сплати аліментних платежів за період 01 лютого 2023 року по 05 листопада 2023 року включно, оскільки у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості, а також відсутній умисел на ухилення від сплати заборгованості за аліментами. Тобто, відповідачем спростовано презумпцію вини платника аліментів за вказаний період.

Разом з тим, заборгованість по сплаті аліментів за період з 06 листопада 2023 року по 31 березня 2024 року (включно), у відповідача наявна, що вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем станом на 01 квітня 2024 року.

Відтак, розрахунок суми пені за прострочення сплати аліментів за період з 06 листопада 2023 року по 31 березня 2024 року включно, є наступним:

листопад 2023 року становить 48 289 грн 50 коп (33 075 x 146 : 100);

грудень 2023 року становить 88 045 грн 65 коп (72 765 x 121 : 100),

січень 2024 року становить 101 209 грн 50 коп (112 455 x 90 : 100),

лютий 2024 року становить 89 765 грн 55 коп (152 145 x 59 : 100),

березень 2024 року становить 53 325 грн 30 коп (177 751 x 30 : 100), а в загальному становить 380 635 грн 50 коп.

Апеляційний суд визнає неспроможними твердження апеляційної скарги про те, що у діях ОСОБА_1 відсутня вина у невиконанні судового рішення з посиланням на те, що ні ОСОБА_1 , ні його представник - адвокат Крикунов О.В. до 08 березня 2024 року, тобто дати ознайомлення адвоката з матеріалами виконавчого провадження, не володіли інформацією про існування відкритого виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, а у виконавчому листі зазначена неправильна адреса місця проживання відповідача й замість місця його реєстрації й проживання у м. Василькові указана адреса, за якою боржник не проживав.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_1 , була зазначена самим ОСОБА_1 у заяві, адресованій представнику позивачки адвокату Тітову О.М. 07 травня 2023 року, факт отримання якої представник позивачки до того ж заперечує (а.с. 75 т.1).

Як фактичне місце проживання ОСОБА_1 - кв. АДРЕСА_2 зазначено й у долученій до цієї справи копії відзиву на позовну заяву про стягнення з відповідача аліментів, поданого адвокатом Полуніною К.А. в його інтересах (а.с. 135-139 т.1).

Отже, установлено, що виконавче провадження про примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів було відкрито за вказаною у виконавчому листі адресою місця проживання відповідача, яку не спростовував, а навпаки, підтверджував під час провадження справи про стягнення аліментів як сам ОСОБА_1 так і його представник - адвокат Полуніна К.А.

Та обставина, що заборгованість по аліментам була сплачена одним платежем, не звільняє боржника від відповідальності у вигляді неустойки (пені) за прострочення невиконання судового рішення про стягнення аліментів з дати пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги про приховування позивачкою факту сплати відповідачем заборгованості по аліментам 05 квітня 2024 року, остільки з урахуванням звернення ОСОБА_6 з даним позовом у суд 01 квітня 2024 року та установленої на той час державними виконавцем заборгованості по аліментам, сплата заборгованості після звернення у суд із позовом не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. 196 СК України.

Матеріалами справи не доведено, що ОСОБА_1 вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання установленого рішенням суду зобов`язання, остільки саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті аліментів.

Наданий державним виконавцем у межах виконавчого провадження розрахунок заборгованості зі сплати аліментів є доказом наявності у відповідача такої заборгованості (а.с. 9,10 т. 1).

Указаний розрахунок складений державними виконавцем, боржником в установленому законом порядку не оскаржувався.

Отже, долучений до справи розрахунок є належним доказом саме установленого у ньому станом на 01 квітня 2024 року боргу ОСОБА_1 по сплаті аліментів на користь позивачки на утримання трьох малолітніх дітей.

З огляду на викладене та матеріали справи, у їх сукупності, апеляційний суд відхиляє як неспроможні твердження апеляційної скарги про відсутність у діях відповідача вини у несплаті аліментів, починаючи з дати пред`явлення виконавчого листа до його примусового виконання та перешкоджання у добровільному виконанні рішення суду.

Не заслуговують на увагу, як такі що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства й посилання апеляційної скарги на порушення судом положень процесуального права з підстав вирішення заявленого по справі спору у порядку спрощеного провадження, остільки таке право надано суду ч. 4 ст. 274 ЦПК України, відповідно до якої в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Отже, указаною нормою надано право суду здійснювати розгляд справ про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у порядку спрощеного провадження незалежно від заявленої суми пені.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на викладене, апеляційний суд, оцінивши надані учасниками судового розгляду докази, заперечення та обґрунтування, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності судового розгляду, беручи до уваги те, що неустойка не повинна бути надмірним тягарем, яка б спотворювала її розумне стимулююче призначення у відповідних відносинах, а також керуючись принципом розумності у сімейних відносинах, приходить до висновку, що відсутня вина відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментних платежів за період з 01 лютого 2023 року по 05 листопада 2023 року включно, а тому колегія суддів констатує відсутність підстав для стягнення пені з відповідача на користь позивача за вказаний період, разом з тим, стягнення з відповідача на користь позивача за період з 06 листопада 2023 року по 31 березня 2024 року неустойки (пені) в розмірі 380 635 грн 50 коп є правомірним та на переконання колегії суддів стимулюватиме відповідача дотримуватися належної дисципліни щодо сплати аліментів та погашення наявної заборгованості.

Вказане повністю узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 761/893/23.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку що рішення суду, як ухвалене з порушенням норм матеріального права слід змінити шляхом зменшення розміру пені за несвоєчасну сплату ОСОБА_1 аліментів з 595 350 грн до 380 635 грн 50 коп та нарахованому за період з 06 листопада 2023 року по 31 березня 2024 року включно.

Отже доводи апеляційної скарги на рішення суду знайшли часткове підтвердження під час перегляду справи в апеляційному суді.

Щодо апеляційної скарги представника позивачки на додаткове рішення, колегія суддів доходить наступних висновків.

Ухвалюючи додаткове рішення та задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що визначений стороною позивача розмір наданих послуг у 30000 грн виходив з підстав її доведеності та відсутністю клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками районного суду, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частинами 3 та 4 ст. 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Тлумачення положень ст. 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури. Так, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1 ст. 246 ЦПК України).

Положення ЦПК України визначають обов`язок суду для вирішення питання про судові витрати призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше 20 днів, якщо справа не слухається в письмовому провадженні (ч. 2, 3 ст. 246 ЦПК України). Отже, законодавець визначив обов`язок суду призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, якщо справа розглядалася з призначенням її до розгляду по суті в судових засіданнях (не в письмовому провадженні), за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення (додаткове судове рішення, додаткова ухвала).

Однак, у випадку задоволення заяви сторони про розподіл судових витрат, щодо яких сторона доказів не надала, поданої на підставі ст. 246 ЦПК України, слід взяти до уваги, що судом під час розгляду справи по суті питання про розподіл судових витрат не розглядалося на засадах змагальності та рівності, оскільки докази на підтвердження розміру судових витрат сторонами не були подані до закінчення судових дебатів чи внаслідок залишення позову без розгляду в підготовчому судовому засіданні.

У процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи ч. 2 ст. 246 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

Отже, положення ч. 4 ст. 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Подібний правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, провадження № 12-43гс22.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів повідомлення судом відповідача про прийняття заяви до розгляду.

Судом з`ясовано, що заява про ухвалення додаткового рішення, яку направлено стороною позивача 11 грудня 2024 року, надійшла до суду 16 грудня 2024 року.

Оскаржуване додаткове рішення постановлено 18 грудня 2024 року, отже відповідач фактично був позбавлений права на подання своїх заперечень на заяву позивачки.

А відтак, судом першої інстанції при постановленні додаткового рішення були порушені норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про перебування на розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення, що є безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Окрім цього відповідно до ст. 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України, містяться у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, від 18 січня 2022 року у справі № 910/2679/21, від 21 червня 2022 року у справі № 908/574/20, від 29 вересня 2022 року у справі № 910/3055/20.

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (апеляційної та касаційної скарг), так і відзиву, оскільки з огляду на положення процесуального закону попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Отже, норми процесуального закону надають суду право у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого стороною судового збору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 461/2102/20.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 761/12678/21.

За статтею 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Позивачка та її представник разом ані в позові, ані у відповіді на відзив не подали орієнтовного розрахунку суми судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу, які позивачка понесла, і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відсутність орієнтовного розрахунку суми судових витрат є самостійною підставою для відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу понесених під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нове судового рішення, по відмову у задоволенні заяви адвоката Тітова О.М. в інтересах ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Крикунова Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року в частині розміру неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 змінити, зменшивши її розмір з 595 350 грн до 380 635 грн 50 коп.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу адвоката Крикунова Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року задовольнити.

Додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні заяви адвоката Тітова Олега Михайловича в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: