Справа № 509/7687/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Кириченко П.Л.

при секретарі: Осадченко С.В.

за участю представника позивача адвоката Козак І.С. та представника відповідача адвоката Задерей О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, Одеської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та стягнення грошової компенсації,

учасники цивільного провадження по справі: позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Козак І.С., відповідачка ОСОБА_2 , та її представник адвокат Задерей О.В.

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2023 року представник позивача звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищевказаним позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.09.2017 року по 30 червня 2021 року визнати спільне сумісне майно подружжя та його поділити, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області, та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 413 349.84 грн.

Позиція сторін

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 08.08.2009 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, від якого вони мають спільну дитину. Шлюб розірвано 31.08.2017 року за рішенням суду. Позивачем зазначено, що після розірвання шлюбу між сторонами їхні відносини поліпшилися, і з 01.09.2017 по липень 2021 року вони фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет та разом виховували дитину. Зазначений факт підтверджується такими доказами: показаннями свідків, які підтверджують спільне проживання сторін як сім`ї у вказаний період; фото та відеоматеріалами, на яких сторони разом з дитиною проводять дозвілля, відпочивають як одна сім`я; письмовими поясненнями самої відповідачки ОСОБА_2 , наданими у позовній заяві про стягнення аліментів від 07.02.2022 р., у справі № 509/697/22, де вона прямо зазначила про проживання з позивачем однією сім`єю та ведення спільного господарства після розірвання шлюбу до червня 2021 року, а також про припинення фактичних шлюбних відносин у цей час; виписками про перерахування коштів, які підтверджують систематичні перерахування коштів позивачем на користь відповідачки для забезпечення сімейних витрат, ведення побуту та придбання майнових прав на квартири.

Позивач вказує, що у період шлюбу сторін за його кошти було сплачено пай для отримання у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано на ім`я відповідачки 04.01.2021 року вже після розірвання шлюбу, проте зазначена квартира набута під час шлюбу.

Крім того, позивачем вказано, що у 2019 році сторони спільно внесли пай у розмірі 826 699,67 грн. до ОК «ДЕНВЕР» з метою набуття у власність квартири в АДРЕСА_2 . Згодом відповідачка відчужила цей пай без згоди позивача та не в інтересах сім`ї. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідачки грошову компенсацію в сумі 413 349,84 грн., що становить вартості паю.

Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом.

В ході судового засідання представник позивача наполягав на позовних вимогах.

Представник відповідача копію позову та матеріали до нього отримав належним чином, до суду направив відзив в порядку ст.178 ЦПК України, з якого видно, що позов не визнає просить відмовити у задоволені позовних вимог.

Рух справи.

29 грудня 2023 року у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподіллено судді Кириченко П.Л.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області Кириченко П.Л. від 29.12. 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

29.12.2023 року до суду в електронній формі надійшла заява представника позивача адвоката Козак І.С. про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання спільного сумісного майна подружжя та його поділ та стягнення грошової компенсації.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області Кириченко П.Л. від 15 січня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру загальною площею 64.7 кв.м., житлова 31.1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , код НОМЕР_1 .

30.01.2024 року до суду в електронній формі надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача - адвоката Задерея О.В., в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості. Також до суду разом із відзивом надійшло клопотання відповідача по виклик та допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які мають підтвердити відсутність сімейних відносин між сторонами. У відзиві відповідач зазначає, що сторони припинили бути членами однієї сім`ї після розлучення 31 серпня 2017 року. Вказує, що речі позивача залишилися в квартирі, де сторони проживали до того часу, тому позивач нетривалий час проживав в квартирі разом з відповідачкою, коли повертався з рейсу. Однак таке проживання в одному приміщенні неможливо вважати проживання однією сім`єю, оскільки: відповідач мала нові стосунки після розлучення; позивач працював моряком та був відсутній в Україні по пів року, повертався на 2-4 місяці і тільки в цей час спілкувався з донькою, у зв`язку з цим відповідач дозволяла позивачу проживати в одній з нею квартирі; проживання позивача в одній квартирі з відповідачем було для нього способом забезпечити відсутність іншого чоловіка в квартирі, впливу якого на свою доньку він намагався уникнути; мали повністю роздільний бюджет, харчувалися вони окремо, проживали та зберігали речі в різних кімнатах, спільний побут не вели.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що 14 червня 2019 року підписала договір про внесення пайового внеску до Обслуговуючого кооперативу «Денвер» у розмірі 826699,67 гривень. Кошти були особистою власністю відповідача та нею сплачені. На момент внесення паю Відповідач вже два роки не вела з позивачем спільне господарство і не мала з ним сімейних стосунків. В кінці 2020 року відповідач продала пай в ОК «Денвер». Одночасно вона за довіреністю батька 12 грудня 2020 року продала належну йому квартиру АДРЕСА_3 . Отримані від продажів кошти вона використала на придбання паю в Обслуговуючому кооперативі «Радуга-3». Так, 14 грудня 2020 року між фізичними особами - продавцем ОСОБА_9 та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу паю в ОК «Радуга-3». Відповідач оплатила вартість паю продавцю. Відповідач стверджує, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була набута нею в грудні 2020 року через декілька років після розлучення, коли сімейні відносини між сторонами припинилися, сторони не вели спільне господарство. Відповідач використала на придбання цієї квартири свої особисті кошти, отримані від продажу паю в ОК «Денвер», та подаровані батьком кошти від продажу його квартири по АДРЕСА_4 . Також зазначає, що позовна заява про стягнення аліментів, в якій відповідач ніби визнає факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, складена її знайомим де він помилково зазначив інформацію про час припинення сімейних стосунків між сторонами.

31.01.2024 року від відповідача надійшла до суду заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

20.02.2024 року від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якій він зазначає, що фактичне проживання сторін однією сім`єю після розірвання шлюбу визнається й самою відповідачкою у відзиві, де вказано, що позивач проживав з нею під час повернення з рейсів. На думку позивача, професія моряка та пов`язана з нею тривала відсутність не виключає наявності фактичних шлюбних відносин, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду. Позивач звернув увагу на те, що відповідачка особисто у позовній заяві про стягнення аліментів від 07.02.2022 року визнавала факт спільного проживання після розірвання шлюбу, ведення спільного господарства та бюджету, така заява була подана нею особисто до суду, представник не залучався. Щодо спірної квартири у с. Лиманка позивач зазначив, що наданий відповідачем договір купівлі-продажу паю від 14.12.2020 року не був поданий для державної реєстрації і не є належним доказом набуття права власності. Право власності відповідачки зареєстроване на підставі інших документів.

Крім того, позивач послався на презумпцію спільності майна подружжя та зазначив, що відповідачка не надала жодних належних доказів придбання спірного майна за власні кошти. Навпаки, утримання сім`ї здійснювалося саме за рахунок його заробітків як моряка. Лише за період 20152019 років ним зароблено понад 116 тис. доларів США, значна частина яких була використана на потреби сім`ї, включаючи придбання нерухомості. Також у 20182020 роках позивач здійснював регулярні перекази відповідачці на її банківський рахунок на загальну суму понад 53 тис. доларів США.

З огляду на наведене, позивач вважає підтвердженим факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.09.2017 по липень 2021 року та набуття спірного майна за рахунок його доходів, а відтак просить задовольнити позов у повному обсязі.

21.02.2024 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів.

24.04.2024 року представником відповідача подано клопотання про долучення доказів. До нього додано лист ОК «РАДУГА-3» №01/1-04/24 від 03 квітня 2024 року та копії документів, що підтверджують порядок набуття відповідачкою членства у кооперативі та прав на спірний пай. Як зазначено відповідачем, з наданих документів убачається, що ОСОБА_2 була прийнята до складу асоційованих членів ОК «РАДУГА-3» 14 грудня 2020 року на підставі заяви про вступ та протоколу загальних зборів членів кооперативу. При цьому зміна сторони у договорі асоційованого членства №2Р4/1-А31 від 27.07.2016 р. відбулася того ж дня на підставі договору купівлі-продажу паю, заяви про вступ до кооперативу та протоколу зборів. Також підтверджується, що 14.12.2020 року відповідачкою сплачено вступний внесок у розмірі 1000 грн. До клопотання додано копії: договору асоційованого членства від 27.07.2016 р., договору купівлі-продажу паю від 14.12.2020 р., протоколу зборів від 14.12.2020 р., заяви про вступ ОСОБА_2 в асоційовані члени кооперативу. Причиною неподання цих документів одночасно з відзивом було їх фактичне отримання лише після направлення адвокатських запитів.

29.04.2024 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів (фото, відео) разом із CD диском.

01.05.2024 року до суду надійшла заява позивача про виклик свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Позивачем зазначено, що свідків необхідно викликати для підтвердження фактів, викладених у позовній заяві та для встановлення фактичних обставин справи, зокрема, щодо факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.09.2017 року по липень 2021 року.

У підготовчому судовому засіданні 01.08.2025 року судом без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено клопотання про виклик та допит свідків сторін залишити відкритим і після пояснень учасників цивільного провадження по суті прийняти рішення про виклик свідків. У задоволенні клопотання позивача від 21.02.2024 року про витребування у ОК «ДЕНВЕР» належним чином засвідченого Договору № В-10-17 про внесення паю від 14 червня 2019 року з додатками, зокрема додаткової угоди чи інших документів, на підставі яких ОСОБА_2 здійснила відступлення права вимоги за вказаним договором, відмовлено, оскільки зазначені вимоги виходять за межі предмета позову. Клопотання позивача від 21.02.2024 року про витребування у Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області належним чином засвідчених копій документів матеріалів реєстраційної справи № 237, поданих ОСОБА_2 для державної реєстрації права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , залишено відкритим та надано можливість представнику позивача витребувати зазначені матеріали самостійно. При розгляді клопотання позивача від 21.02.2024 року про витребування у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації (виписки) щодо переказу коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 представник відповідача зазначив, що докази перерахування коштів уже були надані позивачем разом із позовною заявою, не заперечив факт здійснення переказів, у зв`язку з чим просив суд відмовити у задоволенні зазначеного клопотання. Без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено відмовити у задоволенні клопотання позивача від 21.02.2024 року про витребування у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію (виписку) про переказ коштів ОСОБА_2

11.09.2024 року та 03.10.2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів.

08.10.2024 року до суду надійшла від представника позивача заява про зміну предмету позову.

08.10.2024 року до суду надійшла від представника позивача заява про долучення до матеріалів справи копії Листа Таїровської селищної ради від 12.09.2024 року, вих.№2487/02/07.

18.12.2024 року представником позивача надано клопотання про долучення доказу - листа Таїровської селищної ради від 13.12.2024 року, вих.№3419/02-07 щодо матеріалів реєстраційної справи по спірній квартирі.

У підготовчому судовому засіданні 19.12.2024 року прийнято заяву представника позивача заява про зміну предмету позову, якою позивач, не змінюючи підстави позову, заявив про вилучення позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частку квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 64,7 кв.м., житлова площа 31.1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237, за ОСОБА_2 та зменшити період встановлення спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу замінивши період «з 01.09.2017 року по липень 2021 року» на «з 12.09.2017 по червень 2021 року».

Судом без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено відмовити у задоволені клопотання представника позивача щодо витребування у відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції доказів перебування у зареєстрованому шлюбі (чи наявний відповідний актовий запис) ОСОБА_2 , оскільки зазначене виходить за межі предмету доказування сторони позивача. При розгляді вказаного клопотання представник відповідача зазначив, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем у зареєстрованому шлюбі не перебувала.

Також у підготовчому судовому засіданні 19.12.2024 року без видалення до нарадчої кімнати долучено до матеріалів справи доказ наданий представником позивача Лист Таїровської селищної ради від 13.12.2024 року, вих.№3419/02-07 щодо матеріалів реєстраційної справи по спірній квартирі та докази надані представником відповідача, належним чином посвідчені уповноваженою особою ОК «Радуга-3» копії документів: - Договору асоційованого членства №2Р4/1-А31 від 27 липня 2016 року; - Договору купівлі-продажу пая від 14 грудня 2020 року; - Протоколу засідання загальних зборів №Ч5564 від 14 грудня 2020 року; - Заяви про вступ ОСОБА_2 в асоційовані члени ОК «Радуга-3» від 14 грудня 2020 року.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області Кириченко П.Л. від 19.12.2024 року, за відсутності заперечень сторін, по цивільній справі №509/7687/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

11.03.2025 року у судовому засіданні, заслухавши вступні слова сторін, судом ухвалено викликати по 2 свідки з кожної сторони, заявлені ними у відповідних клопотаннях на стадії підготовчого провадження.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку.

Обставини, які встановлені судом.

08.08.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину доньку ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області 16.02.2010.

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.08.2017 у справі №520/2920/17, що підтверджується копією відповідного рішення та листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про надання інформації №28856/06.2-29 від 17.07.2023.

Згідно листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про надання інформації №32178/06.2-28 від 08.08.2023 року за результатами проведеної перевірки за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян по відділам державної реєстрації актів цивільного стану Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) актового запису про шлюб відносно ОСОБА_1 за період з 01.09.2017 року по 30.06.2021 рік не виявлено.

У відзиві на позовну заяву, відповідач не вказала, що перебувала у зареєстрованому шлюбу у період з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року. У підготовчому судовому засіданні 19.12.2024 року представник відповідача зазначив, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем у зареєстрованому шлюбі не перебувала.

Допитана в судовому засіданні 17.04.2025 року свідок зі сторони позивача ОСОБА_11 надала показання, що знайома з позивачем ОСОБА_1 по роботі, оскільки вони працювали в одній компанії. ОСОБА_17 працював моряком, мав значний дохід. Свідок зазначила, що у серпні 2020 року, коли позивач перебував на лікуванні після списання з рейсу, вона відвідувала квартиру, де сторони проживали разом із донькою. За її словами, ОСОБА_18 представив її своїй родині як колегу, відповідачку як дружину, а також познайомив з донькою ОСОБА_19 .Надалі, у січні 2021 року, свідок знову відвідала сторони в квартирі у житловому масиві «Радужний». Вона зазначила, що на той час ремонт квартири перебував у завершальній стадії (приблизно 95% робіт було виконано, проте ще тривали деякі роботи). Під час візиту вона спілкувалася з ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та їхньою донькою, разом пили чай та каву.Свідок підтвердила, що у 20202021 роках бачила ОСОБА_22 разом із дружиною та донькою в умовах спільного побуту, і сім`я справляла враження цілісної.

Допитаний у судовому засіданні 17.04.2025 року свідок зі сторони позивача ОСОБА_15 пояснив, що знайомий із позивачем ОСОБА_1 з дитинства. У квартирі, розташованій у житловому масиві «Радужний», він виконував електромонтажні роботи під час ремонту. За словами свідка, домовленості про проведення робіт та їх оплату здійснював безпосередньо позивач ОСОБА_18 , який і розрахувався з ним за виконані роботи. Свідок зазначив, що під час виконання ремонту у квартирі декілька разів приходила жінка ОСОБА_21 з дівчиною на ім`я ОСОБА_19 . Позивач представив ОСОБА_21 йому як свою дружину, і вона цього не заперечувала та дівчину в якості спільної дитини сторін. Електромонтажні роботи виконувалися орієнтовно взимку у грудні 2020 року або січні 2021 року, приблизно в період новорічних свят.

Допитаний в судовому засіданні 24.04.2025 року свідок зі сторони відповідача ОСОБА_23 надав показання, що особисто з позивачем ОСОБА_1 він не знайомий, натомість знайомий із відповідачкою ОСОБА_2 приблизно з 2017 року, відносини між ними були нормальними. Свідок зазначив, що чув про наявність у відповідачки чоловіка, однак із ним особисто не знайомий, і сама відповідачка детально про нього нічого не розповідала. Свідок підтвердив, що бував у відповідачки вдома в АДРЕСА_4 , проте точну адресу не пам`ятає. За його словами, у квартирі проживала лише відповідачка з однією дитиною, чоловічих речей він там не бачив. За його словами, він періодично зустрічався з відповідачкою у період з весни 2017 року по приблизно 2020 рік, однак мети створювати із нею сім`ю не мав.

Судом також досліджено відеофайл під назвою «20200416_154309», знятий відповідачкою, на якому зафіксовані позивач разом зі спільною дитиною сторін під час проведення сімейного дозвілля у період дії карантину, запровадженого з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім того, судом досліджено фотографії та відеофайл під назвою «20200203_134640», на яких сторони зафіксовані разом під час спільного відпочинку.

З матеріалів справи видно , що 07.02.2022 року до Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_2 була подана позовна заява про стягнення аліментів з ОСОБА_1 (справа №509/697/22), яка підписана відповідачем та копія якої міститься у матеріалах цієї справи. У зазначеній позовній заяві відповідач вказала, що після розірвання шлюбу вони з позивачем продовжили проживати разом однією сім`єю, вели спільне господарство. ОСОБА_2 зазначила про припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами саме у червні 2021 року. Факт підписання та подання зазначеної позовної заяви відповідачем не заперечується.

У поданій позовній заяві позивач зазначив, що сімейний бюджет сторін формувався виключно за рахунок його індивідуальних трудових зусиль, оскільки відповідачка в цей час не працювала. Саме за рахунок доходів позивача здійснювалося ведення спільного господарства та побуту, а також набувалося спільне майно. На підтвердження наведеного судом досліджено письмові докази у вигляді листів компанії «Дісней Круіз Лайн», з яких убачається, що позивач працював у зазначеній компанії на посаді стюарда служби їдальні та мав стабільний дохід упродовж кількох років. Так, листом від 03.01.2018 підтверджено його повну зайнятість у періоди з 03.02.2012 по 12.02.2014 та з 13.01.2015 по 03.01.2018, із заробітком: за 2015 рік 22 884 доларів США; за 2016 рік 26 683,24 доларів США; з початку 2017 року 1 727,20 доларів США. Листом компанії від 14.08.2018 підтверджено його роботу на посаді стюарда у період з 03.02.2012 по 12.02.2014 та з 13.01.2015 по 14.08.2018 із заробітком: за 2017 рік 23 605,29 доларів США; з початку 2018 року 21 482,36 доларів США. Згідно з листом компанії від 26.03.2019, позивач працював у періоди з 03.02.2012 по 12.02.2014 та з 13.01.2015 по 26.03.2019, отримавши: за 2018 рік 29 996,40 доларів США; з початку 2019 року 13 398,34 доларів США.

З наданих суду виписок про перерахування коштів вбачається, що позивач у період після розірвання шлюбу здійснював на її користь регулярні та значні грошові перекази на рахунок, відкритий у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на загальну суму 53 377,63 доларів США (15.03.2018 2284,09; 12.10.2018 1790; 17.05.2019 2990; 31.05.2019 20136,32; 06.12.2019 3990; 06.02.2020 8590; 06.03.2020 4990; 13.03.2020 4990; 03.07.2020 1463,61; 31.07.2020 240; 21.08.2020 1913,61 доларів США).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.12.2023 р., номер інформаційної довідки 359958691, 04.01.2021 року зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,7 кв.м., житловою 31,1 кв.м. за відповідачем. Документи, подані для державної реєстрації: свідоцтво про асоційоване членство, серія та номер: МР №НР2632, виданий 14.12.2020, видавник: ОК "РАДУГА-3"; договір асоційованого членства, серія та номер: АДРЕСА_5 , виданий 27.07.2016, видавник: ОК "РАДУГА-3", ОСОБА_2 ; додаткова угода, серія та номер: б/н, виданий 14.12.2020, видавник: ОК "РАДУГА-3", ОСОБА_2 ; акт повернення частки у пайовий фонд, серія та номер: бн, виданий 14.12.2020, видавник: ОК "РАДУГА-3", ОСОБА_2 . Право власності зареєстровано державним реєстратором Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміной Марією Ігорівною.

З листа Таїровської селищної ради вих.№3419/02-07 від 13.12.2024 року вбачається, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформаційної довідки наданої у додатках у переліку документів поданих щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_6 , договір купівлі-продажу паю, який був укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 від 14.12.2020 року відсутній (абзац 1). Інформація щодо переліку документів, що міститься у інформаційній довідці № 359958691 від 26.12.2023р. є вичерпною.

Під час судового розгляду було встановлено, що 27.07.2016 року між відповідачкою ОСОБА_2 та обслуговуючим кооперативом «РАДУГА-3» було укладено Договір асоційованого членства №2P4/1-А31. Згідно з умовами вказаного договору: п.1.1. об`єкт будівництва житловий будинок АДРЕСА_7 (з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом) за адресою: АДРЕСА_8 ; п.1.2. об`єкт нерухомості квартира будівельний номер АДРЕСА_9 об`єкта будівництва, майнові права на яку були придбані подружжям; п.8.5. планований строк завершення будівництва ІІІ квартал 2017 року; п.12.1., 12.3. початковий розмір паю визначено у сумі 758 410,88 грн., який відповідачка зобов`язувалася внести до 27.07.2016 року.

Відповідно до сертифіката серії ІУ №14, об`єкт будівництва введено в експлуатацію 22.12.2016 року. Рішенням №37 від 31.01.2017 року Виконавчого комітету Таїровської селищної ради об`єкту будівництва присвоєно адресу: АДРЕСА_10 .

Згідно зі Свідоцтвом про асоційоване членство в ОК «РАДУГА-3» від 14.12.2020 року відповідачка є асоційованим членом кооперативу за вказаним договором. Початковий розмір паю становив 758 410,88 грн., який підлягав поверненню у майновій формі у вигляді квартири будівельний номер АДРЕСА_11 .

Відповідно до акта повернення частини внеску до пайового фонду ОК «РАДУГА-3» за Договором асоційованого членства №2P4/1-А31 від 27.07.2016 року відповідачці повернуто частину її пайового внеску у вигляді квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з характеристиками: поверх 4, кількість житлових кімнат 2, загальна площа 64,70 кв.м. Пунктом 4 зазначеного акта підтверджено відсутність у сторін договору будь-яких взаємних претензій майнового чи немайнового характеру стосовно порядку та строків оплати і повернення частини пайового внеску.

Судом встановлено, що 14 червня 2019 року відповідач підписала договір № В-10-17 про внесення пайового внеску до Обслуговуючого кооперативу «Денвер» у розмірі 826699,67 гривень, які нею були сплачені. В кінці 2020 року відповідач продала пай в ОК «Денвер» без згоди позивача.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст.7 ч.9 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що статтею 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV в редакції від 01.12.2020 року (далі ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно») дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Відповідно до п.1 ч.1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.п.8 частини 1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Відповідно да частини 2 вказаного закону реєстраційна справа включає заяви на проведення реєстраційних дій, документи, на підставі яких проведено реєстраційні дії. Відповідно до пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3,74 СК України)».

Для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15.

Варто врахувати, що професія моряка та пов`язані із нею особливості роботи (тривала відсутність за місцем проживання, виїзди за межі України тощо) не виключає можливості перебування такої особи у фактичних шлюбних відносинах і не може сама по собі бути підставою для відмови у позові. Зазначений висновок зроблено в Постанові Верховного суду від 06 жовтня 2021 року по справі № 521/21655/19.

Суд зазначає, що у відповідності до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст.81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Аналізуючи показання свідків, письмові та інші досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що після розірвання шлюбу 31.08.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторони продовжили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою та не перебували в будь-якому іншому шлюбі.

Показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_15 підтверджують спільне проживання сторін у 20202021 роках разом із донькою ОСОБА_19 , зокрема у квартирі в житловому масиві «Радужний», а також демонстрацію ними оточенню себе як подружжя. Показання цих свідків узгоджуються між собою та з письмовими матеріалами справи, зокрема з позовною заявою у справі №509/697/22, поданою самою відповідачкою, де вона прямо вказувала на факт проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу й ведення спільного господарства після розірвання шлюбу і до червня 2021 року.

Судом також досліджено відеофайл під назвою «20200416_154309», знятий відповідачкою, на якому зафіксовані позивач разом зі спільною дитиною сторін під час проведення сімейного дозвілля у період дії карантину, запровадженого з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім того, судом досліджено фотографії та відеофайл під назвою «20200203_134640», на яких сторони зафіксовані разом під час спільного відпочинку.

Досліджені письмові докази підтверджують стабільний і значний дохід позивача від трудової діяльності моряком у міжнародній компанії, який використовувався на забезпечення потреб сім`ї, утримання спільної дитини, ведення побуту та придбання майна. Водночас надані суду виписки з банківських рахунків свідчать про регулярні та істотні грошові перекази позивача на користь відповідачки на загальну суму 53 377,63 доларів США, що суд розцінює як підтвердження матеріального забезпечення сім`ї та формування спільного бюджету. Одночасно з цим відповідач не була працевлаштована, не мала доходу.

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеним, що між сторонами після офіційного розірвання шлюбу існували фактичні шлюбні відносини у період до червня 2021 року, що відповідає положенням ст.3,74 Сімейного кодексу України, згідно з якими сім`я створюється на підставі проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, ведення ними спільного побуту та наявності взаємних прав і обов`язків, у тому числі й майнового характеру.

Судом встановлено, що 14 червня 2019 року відповідач ОСОБА_2 уклала договір про внесення пайового внеску до Обслуговуючого кооперативу «Денвер» у розмірі 826 699,67 грн., які були нею сплачені. В кінці 2020 року зазначений пай був відчужений відповідачкою без згоди позивача. Оскільки пайовий внесок було сплачено у період фактичних шлюбних відносин сторін за рахунок спільних коштів, він належав їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно, відчуження відповідачкою цього майнового права без згоди позивача порушує його право на частку в спільному майні.

Позивач обґрунтовано заявив вимогу про стягнення з відповідачки компенсації у розмірі вартості відчуженого паю, що становить 413 349 грн. 84 коп.

Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц, передбачає, що при розгляді спорів про поділ цінного майна та витребування його у третіх осіб у зв`язку з відчуженням без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права іншого з подружжя на отримання відповідної компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2019 року у справі №645/4711/15-ц (провадження №61-40897св18), де зазначено, що один із подружжя має право вимагати від іншого компенсацію у розмірі вартості майна, відчуженого без його згоди та не в інтересах сім`ї. Також подібний висновок підтверджено у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі №522/23335/20.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та усталену судову практику Верховного Суду, позивач має право на отримання грошової компенсації у розмірі вартості відчуженого відповідачкою паю в ОК «Денвер», що становить 413 349 грн. 84 коп.

Судом встановлено, що 27.07.2016 року між відповідачкою ОСОБА_2 та ОК «РАДУГА-3» був укладений Договір асоційованого членства №2P4/1-А31, за умовами якого сторони набули майнові права на квартиру будівельний АДРЕСА_12 . Початковий розмір паю за вказаним договором складав 758 410,88 грн., які підлягали сплаті до 27.07.2016 року, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

22.12.2016 року об`єкт будівництва введено в експлуатацію, а рішенням виконкому Таїровської селищної ради від 31.01.2017 року йому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_10 . Надалі, на підставі акта повернення частини внеску до пайового фонду ОК «РАДУГА-3» від 14.12.2020 року відповідачці було повернуто сплачений пай у вигляді квартири АДРЕСА_13 загальною площею 64,7 кв.м., яка стала предметом державної реєстрації права власності 04.01.2021 року.

Водночас з листа Таїровської селищної ради від 13.12.2024 року вбачається, що серед документів, наданих для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, договір купівлі-продажу паю, який був укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 від 14.12.2020 року відсутній, а перелік документів, зазначений у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав №359958691 від 26.12.2023 року, є вичерпним.

Отже, спірна квартира набута внаслідок виконання договору асоційованого членства №2P4/1-А31 від 27.07.2016 року, укладеного та виконаного під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Сам факт реєстрації права власності за відповідачкою у січні 2021 року, після розірвання шлюбу, не змінює правової природи цього майна. Відповідно до усталеної судової практики, зокрема правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.08.2020 року у справі №682/2493/16-ц, визначальним при вирішенні питання про правовий режим квартири, набутої за договором інвестування (асоційованого членства), є час сплати пайових внесків, а не дата державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, квартира АДРЕСА_6 , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки майнові права на неї були набуті у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що у відповідності до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності та вимоги закону, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та стягнення грошової компенсації підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати.

Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема:

- як розподілити між сторонами судові витрати;

- чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 частини другої статті 4 ЗУ «Про судовий збір» позивачем сплачено судовий збір за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу в розмірі 3-х прожиткових мінімумів для працездатних осіб із застосуванням понижуючого коефіцієнту в розмірі 0,8 при поданні позовної заяви в електронній формі (частина 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір») 6441,60 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також з урахуванням того, що майнові позовні вимоги задоволено повністю, суд дійшов висновку, що відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст.2,13,76-80,141,258,263-265,266, ЦПК України, ст.74 СК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 12 вересня 2017 року по 30 червеня 2021 року.

Визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 64,7 кв.м., житлова площа 31.1 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частку квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 64,7 кв.м., житлова площа 31.1 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , код НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_4 грошову компенсацію в сумі 413 349, 84 грн., що становить часини вартості паю у розмірі 826 699,67 грн. сплаченого відповідно до умов Договору № В-10-17 про внесення паю до ОК «ДЕНВЕР» від 14 червня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , код НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_4 , судовий збір в розмірі 6441,60 грн.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до цивільної палати Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Кириченко П.Л.