Справа № 452/895/25
Провадження № 2/455/396/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2025 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Сенета Г.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №452/895/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області, тертя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

11.03.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою до Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на те, що їй належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

З 20.07.1981 року вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Всього в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 є 8 квартир, які належать власникам на праві приватної власності, а також є нежитлові напівпідвальні приміщення позначені на поверховому плані номерами: І - площа 35,4 м2, II - площа 62,6 м2, III - площа 36,2 м2, IV- площа 14,4 м2, V - площа 42,0 м2, VI - площа 14,4 м2, VII- площа 6,2 м2, VIII - площа 5,8 м2, IX- площа 6,0 м2, X - площа 6,5 м2, XI - площа 6,8 м2, XII - площа 6,8 м2, XIII - площа 6,8 м2, загальна площа півпідвальних приміщень 249,9м2, що підтверджується відомостями з інвентаризаційної справи будинку АДРЕСА_2 .

З 1993 року після приватизації квартир в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 власниками квартир був встановлений порядок користування напівпідвальними приміщеннями в будинку АДРЕСА_2 , а саме:

нежитловими напівпідвальними приміщеннями №1 - площа 35,4 м2 та №ХІІ - площа 6,8 м2 користується власник квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_1 ;

нежитлові напівпідвальні приміщення №11 - площа 62,6 м2 та №111 - площа 36,2 м2 використовуються, як магазин;

нежитловим напівпідвальним приміщенням №ІУ - площа 14,4 м2 користується власник квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_3 ;

нежитлове напівпідвальним приміщення №У - площа 42,0 м2 спільний коридор;

нежитловим напівпідвальним приміщенням № VI - площа 14,4 м2 користується власник квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_4 та власник квартири АДРЕСА_6 - ОСОБА_5 ;

нежитловим напівпідвальним приміщенням №УІІ- площа 6,2 м2 користується власник квартири АДРЕСА_7 - ОСОБА_6 ;

нежитловим напівпідвальним приміщенням №УІІІ - площа 5,8 м2 користується власник квартири АДРЕСА_8 - ОСОБА_7 ;

нежитловим напівпідвальним приміщенням №ІХ- площа 6,0 м2 користується власник квартири АДРЕСА_9 - ОСОБА_8 ;

нежитловим напівпідвальним приміщенням №Х - площа 6,5 м2 користується власник квартири АДРЕСА_10 - ОСОБА_9 ;

нежитловим напівпідвальним приміщенням № XI - площа 6,8 м2 користується власник квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_4 ;

нежитловим напівпідвальним приміщенням № XIII - площа 6,8 м2 користується власник квартири АДРЕСА_6 - ОСОБА_5 .

Таким чином, з 1993 року і по сьогоднішній день вона продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном - нежитловими напівпідвальними приміщенням №1 - площа 35,4 м2 та №ХІІ - площа 6,8 м2 в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 .

Також, нею було з`ясовано, що право власності на нежитлові приміщення №1 - площа 35,4 м2 та №ХІІ - площа 6,8 м2 в будинку АДРЕСА_2 за будь якими іншими фізичними або юридичними особами не зареєстровано.

За час користування нежитловими напівпідвальними приміщеннями №1 - площа 35,4 м2 та №ХІІ - площа 6,8 м2 в будинку АДРЕСА_2 , нею було проведені ремонтні роботи у вище вказаних приміщеннях, замінено вікна та двері, проведено електричне освітлення.

Окрім, цього підтвердженням її відкритого та безперервно володіння нежитловими напівпідвальними приміщеннями №1 - площа 35,4 м2 та №ХІІ - площа 6,8 м2 в будинку АДРЕСА_2 є Рішення Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області №410 від 15 вересня 2009 року, відповідно до якого, Нижанковецька селищна рада вирішила рекомендувати їй надати дозвіл на користування підвальними приміщеннями гр. ОСОБА_2 у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 .

Таким чином вона відкрито, добросовісно та безперервно з 1993 року володіє нежитловими напівпідвальними приміщеннями №1 - площа 35,4 м2 та №ХІІ - площа 6,8 м2 в будинку АДРЕСА_2 , несе тягар їх утримання в повному обсязі та вважає за можливе визнати за нею право власності на ці напівпідвальні приміщення за набувальною давністю.

Просить:

визнати за нею право власності на нежитлове напівпідвальне приміщенням №1, загальною площею 35,4 м2 в будинку АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

визнати за нею право власності на нежитлові напівпідвальні приміщення №ХІЇ загальною площею 6,8 м2 в будинку АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.03.2025 року цивільну справу передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Старосамбірського районного суду Львівської області.

Протоколом автоматизованого розподілу між суддями від 10.04.2025 року позовну заяву передано для розгляду судді Пошиваку Ю.П.

Ухвалою судді від 10.04.2025 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 14 годину 00 хвилин 20.05.2025 року.

Протокольною ухвалою суду від 20.05.2025 року залучено в якості третьої особи ОСОБА_2 , підготовче засідання відкладено на 14 годину 00 хвилин 10.06.2025 року, яке відкладено на 14 годину 00 хвилин 30.06.2025 року.

Ухвалою суду від 30.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 30.06.2025 року, яке неодноразово відкладено.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Задорожний І.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Задорожний І.Б. додатково зазначив, що ОСОБА_1 з 1983 року відкрито користується приміщенням №1 та №12 і лише у 2024 році у Добромильської міської ради виникли заперечення. Позивачка ОСОБА_1 додатково пояснила, що будинок будувався для працівників училища на початку 1980-их. Вона, як працівник училища отримала там квартиру разом із іншими працівниками. А ОСОБА_2 працівником училища не була і в квартирі з самого початку не проживала. Після завершення будівництва, всі сусіди зібралися разом та розділили між собою підвальні приміщення. А приміщення під літ. 1, вона зайняла згодом, бо воно було закинутим і діти там навіть розпалювали вогонь. Тому вона, за відсутності заперечень з боку сусідів, поставила там двері, привела приміщення до порядку та почала його використовувати для власних потреб.

Представник відповідача Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області Телічак С.З. в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Її представник адвокат Войтович О.В. в судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, викладені в його поясненні, просив відмовити в їх задоволенні.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що він є племінником покійного чоловіка позивачки та неодноразово на протязі 10 років привозив в це приміщення різного роду речі, яблука, зерно, будматеріали тощо. Позивачка та її чоловік жили в будинку над тим приміщенням дуже давно. Це приміщення закривалося на ключ. В будинку проживає багато людей і там є інші підвальні приміщення, якими користуються сусіди. Будинок є двоповерховим і складається з двох під`їздів. Підвальне приміщення знаходиться збоку і воно розміщене не безпосередньо під квартирою. Чи підведена до підвального приміщення електроенергія він не помітив.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦКУкраїни). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Так, судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , яку вона отримала на підставі ордеру №10 від 20.07.1981 року, виданого Виконавчим комітетом Нижанковецької селищної ради народних депутатів та 29.09.1993 року приватизувала на підставі розпорядження №41, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) №466-2 від 15.10.1993 року (а.с.9, том 1).

З 20.07.1981 року позивачка ОСОБА_1 , проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується записами в Будинковій книзі, а також копією її паспорта (а.с.6-8).

З свідоцтва про право власності на квартиру від 15.10.1993 року відомо, що ОСОБА_2 , належить квартири АДРЕСА_11 (а.с.137, том 1).

Рішенням Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області №410 від 15.09.2009 року, Нижанковецька селищна рада вирішила рекомендувати гр. ОСОБА_1 надати дозвіл на користування підвальними приміщеннями гр. ОСОБА_2 у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 (а.с.18, том 1).

З договору оренди №27/12/19 нерухомого майна, що належить комунальній власності від 27.12.2019 року укладеного між Нижанковицькою селищною радою в особі селищного голови Смолінського В.О. та фізичною особою ОСОБА_11 відомо, що Нижанковицькою селищною радою передано, а ОСОБА_11 прийнято в строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 61 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_12 (підвальне приміщення). Майно передано в оренду для здійснення підприємницькою діяльністю, в тому числі для розміщення магазину по продажі продовольчих і непродовльчих товарів (а.с.165-168, том 1).

З протоколу №1 Засідання постійної комісії Добромильської міської ради з питань житлово-комунального господарства і благоустрою від 06.03.2024 року відомо, що розглянуто заяву жительки АДРЕСА_13 ОСОБА_2 від 04.03.2024 року щодо самовільного захоплення та в перешкоджанні користуванням підвальним приміщенням, яке знаходиться за юридичною адресою: АДРЕСА_2 жителькою цього ж будинку ОСОБА_1 та вирішено зобов`язати ОСОБА_1 , жительку АДРЕСА_2 , надати підтверджувальні документи, які дають право користування даним підвальним приміщенням приміщенням. У випадку відсутності таких документів, в 10-денний термін звільнити самовільно захоплене приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_2 (а.с.155-156, том 1).

Як було встановлено в судовому засіданні 21.06.2024 року до Добромильської міської ради надійшла заява від жительки АДРЕСА_13 - ОСОБА_2 про намір орендувати нежитлове підвальне приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (підвальне приміщення з окремим входом зі східної сторони), яке повністю розташоване під її квартирою (а.с.164, том 1).

09.09.2024 року на адресу позивачки ОСОБА_1 було скеровано рекомендований з повідомленням лист, для належного виконання припису номер №1 про усунення порушень шляхом звільнення самовільно захопленого підвального приміщення (а.с.162-163, том 1).

08.10.2024 року на адресу позивачки ОСОБА_1 було скеровано повторно рекомендований з повідомленням лист, для належного виконання припису номер №2 прдо усунення порушень шляхом звільнення самовільно захопленого підвального приміщення. Також в 2024 році на адресу Добромильської міської ради надходили заяви від ОСОБА_1 з проханням вказати їй, тип документа який вона повинна надати на користування підвальним приміщенням (а.с.159-160, том 1).

11.10.2024 року позивачка ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою до в.о. міського голови Мацько О.С., в якій зазначила, що є жителькою АДРЕСА_14 та просить вказати тип документа, який вона повинна надати на користування підвальним приміщенням. Згідно рішення протоколу №2 засідання постійної комісії Добромильської міської ради з питань житлово-комунального господарства і благоустрою від 06.03.2024 року. Даним підвальним приміщенням вона користується безперервно на протязі 40 років в будинку за вказаною адресою і має ордер на 3-кімнатну квартиру, яку приватизувала згідно законодавства України. Підвальне приміщення облаштоване нею і в ньому знаходиться гідрофор, електрощиток, її та інших сусідів каналізаційні труби та стелажі для збереження інвентаря для провадження сільськогосподарських робіт. Оскільки вона користується даним підвальним приміщенням безперервно більше 40 років, тому просить видати дозвільні документи, які дають право на користування даним підвальним приміщенням або надати альтернативне рівноцінне приміщення для користування. Також просила взяти до відома, що ОСОБА_2 не проживала в даному будинку на час отримання нею квартири і інших сусідів, оскільки будинок будувався для працівників ліцею (а.с.1170-171, том 1).

Предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме на нежитлове напівпідвальне приміщення №І загальною площею 35,4 м.кв. та на нежитлове напівпідвальне приміщення №ХІІ загальною площею 6,8 м.кв. Приміщення №ХІІ площею 6,8 м.кв. є допоміжним приміщенням, а приміщення №1 площею 35,4 м.кв. є нежилим приміщенням.

Спірні правовідносини у даній справі виникли в зв`язку з тим, що позивачка ОСОБА_1 вважає, що набула право власності на нежитлові напівпідвальні приміщення, оскільки вона як володілець вважає майно своїм, заволодіння відбулося добросовісно, володіння було відкритим та продовжувалося безперервно протягом встановленого строку.

Позивачка ОСОБА_1 як на підставу набуття права власності на майно посилається на положення ст. 344 ЦК України, тобто за набувальною давністю.

Так, норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз законності об`єкта володіння за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України даєпідстави для висновку, що відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291гс18).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст.344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Як зазначає Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 07.02.2014 №5, із врахуванням положень пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

За положеннями ч.1, ч.4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові Верховного Суду від 26.05.2021 року в справі N 214/3083/18(провадження N 61-4186св21) вказано, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З довідки Добромильської міської ради №100 від 10.06.2025 року відомо, що на балансі Добромильської міської ради числиться будівля по АДРЕСА_2 балансовою вартістю 5192 грн. (а.с.70, том 2)

Отже, Добромильська міська рада є власником та балансоутримувачем приміщення №І, ІІ та ІІІ в будинку за адресою АДРЕСА_2 , цільовим призначенням даних приміщень є розміщення магазину.

Оскільки обставини справи свідчать про те, що позивачка ОСОБА_1 користується нежитловими приміщеннями № І на підставі рішення Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області №410 від 15.09.2009 року, тобто володіє майном за волею власника, знає хто є власником цього приміщень (хоча й заперечувала про це у судовому засіданні), а відтак відсутні передбачені законом підстави для визнання за нею в судовому порядку права власності на зазначені нежитлові приміщення на підставі статті 344 ЦК України.

Позивачка, заперечуючи те, що їй було відомо про наявність такого рішення селищної ради та, те що їй було відомо, хто був балансоутримувачем багатоквартирного будинку, на підтвердження своїх слів жодних належних та достовірних доказів суду не надала. В цьому контексті, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. В даному випадку про добросовісність мова йти не може, адже позивачка не заперечувала той факт, що конфліктні ситуації, пов`язані із вищевказаним приміщенням виникали давно.

Про цей факт, спростовуючи її пояснення в судовому засіданні, свідчить її заява (повторна) від 11.10.2024 року на ім`я в.о. Добромильського міського голови, де вона сама зазначає, що будинок перебував на балансі ліцею, отже їй відомо про первинного володільця майна, і просить саме у міського голови видати дозвільні документи, а тому обрала адресатом того, хто на її думку володіє майном і дозволить робити це їй.

Визнати таку суперечливу поведінку добросовісною вочевидь не можна.

Дане свідчить про відсутність підстав для набуття права власності позивачкою ОСОБА_1 на дане приміщення за набувальною давністю.

Щодо нежитлового підвального приміщення №ХІІ розташованого в будинку за адресою АДРЕСА_2 , то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законодавство чітко розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Так 12.04.2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 638/5304/21, провадження № 61-2614св23 (ЄДРСРУ № 110175640) досліджував питання щодо особливостей розмежування допоміжних та нежилих приміщень багатоквартирного жилого будинку.

Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Для розмежування допоміжних і нежилих приміщень слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Таким чином, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», стають об єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 року № 14-рп/2011«У справі за конституційним зверненням ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зі змінами» власника квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Таким чином нежитлове напівпідвальне приміщення №ХІІ загальною площею 6,8 м.кв. що є предметом позову у даній справі - є допоміжним приміщенням.

Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій.

Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав. Відповідне положення також міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 914/554/19 від 16.12.2020 року.

А відтак вимога позивачки ОСОБА_1 про визнати за нею право власності на нежитлові напівпідвальні приміщення №ХІІ, загальною площею 6,8 м2 в будинку АДРЕСА_2 за набувальною давністю задоволенню не підлягає.

Судом звертається увага, що позивачкою ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у неї прав на це майно, а також доказів того, що вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього з підстав, викладених нею у позовній заяві.

За відсутності наведеного, неможливо встановити законне (правомірне) добросовісне заволодіння майном позивачкою, на передачу якого вона претендує у власність за набувальною давністю.

Враховуючи що позивачкою не доведено наявність сукупності обставин необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме її добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, відповідачем та третьою особою надано належні докази на спростування зазначених позивачкою обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, понесені позивачкою судові витрати в частині сплати судового збору необхідно віднести на її рахунок.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 316, 328, 344 ЦК України, ст. ст.12, 13, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 16.10.2025 року.

Суддя Пошивак Ю.П.