ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/1003/18
номер провадження 2/695/15/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря Оніщенко Н.В.

представника позивача за первісним позовом,

відповідача за зустрічним позовом Орєхова А.В.

представника відповідача за первісним позовом,

позивача за зустрічним позовом Сизька Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Сизька Бориса Борисовича про закриття провадження у справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

Дана справа перебуває у провадженні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.

У ході розгляду справи представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі, яке мотивовано тим, що позивач за первісним позовом просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором 27115К24 від 17.12.2015. Вказаний кредитний договір був укладений в рамках Генеральної кредитної угоди №27115N1 від 17.12.2015, яка укладалася між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Маруна-Нью» та стосувалася фінансування довгострокової програми по розвитку діяльності позичальника, тобто ТОВ «Маруна-Нью». Саме вказане підприємство укладало з позивачем зазначений кредитний договір, а з ОСОБА_1 був укладений договір поруки №27115Р31. Відтак вбачається, що спір у даній справі виник з правовідносин, що стосуються правочину, укладеного на виконання зобов`язання за кредитним договором сторонами якого є юридичні особи. За таких обставин, посилаючись на практику Верховного Суду, представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом просив суд закрити провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про стягнення заборгованості на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом проти задоволення вказаного клопотання про закриття провадження заперечував посилаючись на тривалість розгляду даної справи в суді та часу пред`явлення вказаних позовних вимог. Вважав, що первісний позов у даній справі пред`явлений з дотриманням як предметної, так і територіальної підсудності, також посилався на міжнародні стандарти щодо справедливого суду.

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні просив закрити провадження у справі за первісним позовом АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про стягнення заборгованості з підстав, які наведені у клопотанні про закриття провадження у справі.

Інші учасники у справі в судове засідання не з`явились з невідомих суду причини, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у порядку встановленому законом.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши клопотання, дійшов наступного висновку.

Позивач ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в подальшому АТ «Державний експортно-імпортний банк України» у квітні 2018 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «Маруна-Нью» у якому просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором 27115К24 від 17.12.2015, укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди №27115N1 від 17.12.2015 в загальній сумі 52 151 070, 69 грн., а також стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 616 700 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказував, що між ним та ТОВ « Маруна-Нью» було укладено генеральну угоду №27115N1 від 17.12.2015 якою регулюються загальні засади співпраці між банком та позичальником щодо фінансування довгострокової програми по розвитку діяльності позичальника, які містить усі напрями діяльності підприємства позичальника.

У ст. 1 вказаної вище Генеральної угоди визначено, що кредит, це грошові кошти, які банк надає в раках цієї Генеральної угоди згідно з кредитним договором на фінансування діяльності позичальника…

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Генеральною угодою між банком, позичальником та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №27115Р31 від 17.12.2015, відповідно до умов якого поручитель надає згоду на забезпечення порукою, наданою за договором поруки всіх зобов`язань позичальника за Генеральною кредитною угодою, усіма чинними кредитними договорами, які укладені та будуть укладені в рамках цієї Генеральної кредитної угоди, з урахуванням усіх змін та доповнень до умов кредитування позичальника.

В межах лімітів, визначених п. 2.2 Генеральної угоди, та у відповідності з іншими умовам, в рамках дії Генеральної угоди між банком та ТОВ «Маруна-Нью» був укладений кредитний договір №27115К24 від 17.12.2015 із додатковими угодами про надання траншу.

Умовами п. 2.5.1 вказаного кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику на фінансування витрат, пов`язаної із здійсненням господарської діяльності позичальника (в т.ч. рефінансування заборгованості по основному боргу за кредитним договором в ПАТ «Таскомбанк» №Т 20.11.2013 К 785 від 30.07.2015).

У первісному позові Банк наполягає, що він виконав свої зобов`язання за умовами вказаного вище кредитного договору, надав кредитні кошти позичальнику та очікував на їх повернення в порядку, встановленому договором. Однак позичальник у строки та в розмірі, які були обумовлені договором грошові кошти не повернув, а тому банк у вересні-жовтні 2016 звернувся до позичальника та поручителя з претензіями та письмовими вимогами здійснити погашення простроченої заборгованості в повному обсязі.

Банк протягом тривалого часу очікував добровільного виконання поручителем своїх зобов`язань, але оскільки останні виконанні не були, банк в квітні 2018 року звернувся до суду з цивільним позовом про стягнення заборгованості розрахунок якої наведено у позові.

При цьому обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказував, що з аналізу норм законодавства вбачається, що поручитель та основний боржник зобов`язання якого перед кредитором забезпечені поруко, відповідають перед кредитором солідарно. Сутність такого солідарного обов`язку полягає в тому, що у випадках невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання як від боржника і його поручителя, так і від будь-якого з них окремо.

У квітні 2019 представник ОСОБА_1 , адвокат Сизько Б.Б. звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ « Державний експортно-імпортний банк України», третя особа ТОВ «Маруна Нью» про визнання поруки припиненою, який судом 12.07.2019 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач за зустрічним позовом посилався на те, що господарським судом Київської області було ухвалено рішення від 19.07.2017, за яким з ТОВ «Маруна Нью» на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» стягнуто заборгованість у розмірі 34 331 752 грн. 73 коп., за кредитним договором №27115К24 від 17.12.2016, укладеним в рамках Генеральної кредитної угоди №2711N1 від 17.12.2015.

Відтак звернувшись з позовом до господарського суду позивач за первісним позовом на власний розсуд використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, процентів, комісії і пені за порушення умов договору та змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, після чого більше ніж через вісім місяців звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , чим змінив зобов`язання без згоди поручителя в наслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Вирішуючи клопотання про закриття провадження у справі суд зазначає наступне.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина першаст.19 ЦПК України).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Зважаючи на наведені приписи процесуальних законів, правильне визначення юрисдикції суду у цій справі залежить не тільки від її учасників, а й від змісту правовідносин.

Обґрунтовуючи клопотання про закриття провадження у справі, позивач посилався на те, що до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи, а суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18) зазначено, що «з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18) вказано, що «законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 (провадження № 12-180гс19) зроблено висновок, що «до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18). Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці».

Окремо суд звертає увагу позивача на висновки Верхового Суду, які викладені у постанові 27.10.2021 у справі №758/4888/18, відповідно до якого суд вказав, у спірних правовідносинах сторонами основного зобов`язання є юридичні особи: АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Комелія», і банк звернувся з цим позовом до суду у квітні 2018 року, тобто після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Виходячи зі змісту та підстав позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення законодавства, спір у цій справі між позивачем та відповідачем виник з правовідносин, що стосуються правочину, укладеного на виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з вищенаведеними нормами ГПК України.

Відтак вбачається, що позивач за первісним позовом достеменно знав про правову позицію Верховного Суду у спірних правовідносинах.

Пред`явлений АТ «Державний експортно-імпортний банк України» первісний позов до фізичної особи - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, незважаючи на суб`єктний склад сторін, не може бути розглянутий у порядку цивільного судочинства. Підставою для такого висновку є природа правовідносин, з яких виник спір. З матеріалів справи чітко видно, що первісне зобов`язання виникло на підставі Генеральної кредитної угоди та Кредитного договору №27115К24 від 17.12.2015, укладених між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Маруна-Нью». Обидві сторони цього основного договору є юридичними особами, а сам кредит надавався на фінансування господарської діяльності ТОВ «Маруна-Нью» (в т.ч. рефінансування заборгованості).

Договір поруки №27115N1 від 17.12.2015, який став підставою для звернення Банку до ОСОБА_1 (як поручителя), є лише правочином, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за основним кредитним договором. Таким чином, спір між Банком та поручителем, хоча й має у своєму складі фізичну особу, є похідним від основного зобов`язання, яке носить господарський характер. Згідно з чинним процесуальним законодавством України, спори, що виникають із правочинів, укладених на виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, незалежно від суб`єктного складу правочину забезпечення, мають розглядатися за правилами господарського судочинства.

Наведене роз`яснення Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц, хоча й було прийняте вже після набрання чинності новою редакцією процесуального законодавства (грудень 2017 року), лише почало формувати чітку судову практику щодо розмежування юрисдикцій у спорах, похідних від господарських зобов`язань. Незважаючи на те, що основні правовідносини у справі (Генеральна кредитна угода та договір поруки) виникли задовго до цих змін (у 2015 році), а сам позов до ОСОБА_1 був поданий Банком у квітні 2018 року, суд першої інстанції міг прийняти його до розгляду через відсутність усталеної та беззаперечно відомої правової позиції Верховного Суду на той момент, що призвело до порушення правил предметної юрисдикції. Інакше кажучи, на час подання позову позивачем та його прийняття судом практика щодо обов`язковості розгляду спорів із порукою, що забезпечує господарські договори, саме в господарській юрисдикції ще не була остаточно сформована. Остаточне закріплення та підтвердження цієї позиції для Банку відбулося значно пізніше, що підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 758/4888/18, де судова інстанція вже чітко вказала позивачу на неправомірність розгляду спорів такого характеру в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний висновок стосується й зустрічного позову ОСОБА_1 до Банку про визнання поруки припиненою. Цей позов є нерозривно пов`язаним із первісним позовом, адже його предметом є вимога, що стосується припинення зобов`язання, яке, у свою чергу, забезпечувало виконання основного, господарського, кредитного договору. Оскільки зустрічний позов є похідним і стосується того ж самого матеріального договору, його розгляд також повинен відбуватися в рамках тієї ж юрисдикції, що й первісний позов, тобто господарського суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, оскільки спір по суті виник з господарських правовідносин, а договір поруки є похідним від кредитного договору, укладеного між двома юридичними особами для здійснення господарської діяльності, провадження у цивільній справі за первісним позовом АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та зустрічним позовом ОСОБА_1 підлягає закриттю в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст.ст. 19, 20, 255, 256, 261, 263, 353 ЦПК України, ст. 20 ГПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Сизька Бориса Борисовича про закриття провадження у справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про визнання поруки припиненою задовольнити.

Провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа: ТОВ «Маруна-Нью» про визнання поруки припиненою закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15 денний строк з дня виготовлення повного тексту ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а в разі її оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо вона не буде скасована.

Суддя : Середа Л.В.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний головуючим 20 жовтня 2025 року.