П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 557/343/25

Провадження № 22-ц/4815/1207/25

Головуючий у Гощанському районному суді

Рівненської області: суддя Пацко Д.В.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено

04 червня 2025 року в селищі Гоща

Рівненського району Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - адвоката Роя Володимира Леонідовича на заочне рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 04 червня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року Акціонерне товариство "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 35 683,59 гривень, яка складалася зі 29 674,92 гривень за тілом кредиту та 6 008,67 гривень за простроченими відсотками.

Мотивуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 04 липня 2023 року відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, погодив певні умови та отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, внаслідок чого між сторонами було укладено кредитний договір. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягала стягненню в судовому порядку.

Заочним рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 04 червня 2025 року банку в задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовленою.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції, ґрунтуючись на висновках Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, виходив із того, що сторони між собою не узгодили істотних умов кредитування, на підставі яких банком нараховано заявлену до стягнення заборгованість. Отже, позивач безпідставно нараховував відсотки за користування кредитом, а їх погашення відбувалося за рахунок тіла кредиту, внаслідок чого тіло кредиту безпідставно збільшено АТ КБ "Приватбанк" на суму нарахованих відсотків. Також розмір списаних відсотків перевищував заявлений позивачем розмір заборгованості, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитом.

На рішення суду представником АТ КБ "Приватбанк" адвокатом Роєм В.Л. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги заявник зважав на те, що всупереч висновкам суду попередньої інстанції безпосередньо в підписаній позичальником заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг між сторонами були погоджені, зокрема, такі істотні умови кредитування: 1) Тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 200 000 гривень (п.9.2. договору); 2) Тип кредитної карти: Картка "Універсальна GOLD"; 3) Процентна ставка, відсотків річних: 40.8% (п.9.3 договору); 4) Кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (п.9.4. договору); 5) Розмір мінімального обов`язкового платежу: - 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 гривень щомісячно, або 10% від заборгованості, але не менше 100 гривень щомісячно - у разі прострочення, починаючи з другого місяця прострочення (п.9.4. договору); 6) Проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 60,00% (п.9.5. та п. 2.1.1.2.12. договору). Отже, відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, акцептував пропозицію банку, отримав кредитну картку, користувався кредитними коштами, а також визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору.

Тому вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту), а також відсотків за кредитом.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задовольнити повністю.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 30 липня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У силу частини 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування").

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України "Про споживче кредитування", у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (ст. 13 Закону України "Про споживче кредитування" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів регулюються Законом України "Про електронну комерцію".

Згідно з ч.ч. 3, 4, 6, 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Стаття 12 Закону "Про електронну комерцію" визначає, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи заявлену до стягнення суму заборгованості, в т.ч. її розмір, порядок і підстави нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на підписану позичальником в електронній формі анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 04 липня 2023 року.

Як видно зі змісту вказаної заяви, сторони визнавали простим електронним підписом такі способи підпису клієнта: ОТР-пароль, QR-код, кнопки "Підпис", "Підписав", "Підтверджую", "Ознайомився" тощо у програмних комплексах, мобільних додатках або на офіційних сайтах банку в мережі інтернет, де клієнту надається технічна можливість ознайомитися з умовами надання відповідних послуг та підписати відповідний договір, дати доручення банку на здійснення операції з переказу коштів тощо, якщо інтерфейс відповідного ПК Банку дає можливість клієнту зробити однозначний висновок про суть операції, доручення на здійснення якої клієнт надає банку шляхом підписання способами, узгодженими сторонами вище. Сторони визнають правочини у вигляді електронних документів з використанням зазначених простих електронних підписів дійсними та обов`язковими для сторін та такими, що не потребують додаткового підтвердження.

Як правильно на це покликається автор апеляційної скарги, у підписаній позичальником в електронній формі заяві зазначається, зокрема про такі умови кредитування: 1) Тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 200 000 гривень (п.9.2. договору); 2) Тип кредитної карти: Картка "Універсальна GOLD"; 3) Процентна ставка, відсотків річних: 40.8% (п.9.3 договору); 4) Кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (п.9.4. договору); 5) Розмір мінімального обов`язкового платежу: - 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 грн, щомісячно, або 10% від заборгованості, але не менше 100 гривень, щомісячно - у разі прострочення, починаючи з другого місяця прострочення (п.9.4. договору); 6) Проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 60,00% (п.9.5. та п. 2.1.1.2.12. договору).

Відповідач з викладеними у заяві умовами погодився без будь-яких зауважень або застережень, що засвідчив своїм підписом, а в ході судового розгляду розрахунку заборгованості ним спростовано не було.

При цьому розрахунок заборгованості суду першої інстанції є хибним, позаяк виходячи із банківської виписки з останнього позитивного залишку на рахунку, а саме з 18 січні 2024 року, по кінець облікованого періоду 01 лютого 2025 року, розмір заборгованості складав 35 713,59 гривень, де списані відсотки за використання кредитного ліміту склали 10 967,49 гривень.

Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Такий само висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 серпня 2023 року у справі № 206/3009/15 (провадження № 61-5576св23).

Враховуючи, що між сторонами всупереч твердженням суду попередньої інстанції були узгоджені істотні умови кредитування, на підставі яких здійснено нарахування заборгованості, позивач розмір заборгованості обґрунтував, а ОСОБА_1 правильності обрахувань не спростовано, відсутності своєї вини в порушенні кредитних зобов`язань, як і допущених порушень кредитором засад споживчого кредитування, не доведено, тому підстави для відмови в задоволенні позову були відсутні.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позовних вимог.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - адвоката Роя Володимира Леонідовича задовольнити.

Скасувати заочне рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 04 червня 2025 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 35 683 (тридцять п`ять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 59 копійок заборгованості за кредитним договором.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"; місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, 01001; .

Відповідач: ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук