Справа №487/7696/24
Провадження №2/487/445/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання - Щербатюк М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої суми пенсії, -

за участю сторін:

представника позивача Кілійник К.С.

відповідача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії за період з 17.06.2021 по 31.12.2021 у розмірі 22392,03 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як внутрішньо переміщеній особі було призначено пенсію за віком згідно рішення від 25.06.2021 з 17.06.2021 в сумі 3466, 94 грн., на підставі її заяви, в якій зазначено, що пенсія на іншій підставі не призначалась. На запит Головного управління від 17.06.2021 № 1400-0206-10/40715 надійшла відповідь Державної установи - управління Пенсійного фонду російської федерації в м. Феодосії Республіки Крим - тимчасово окупована територія України від 23.07.2021, яка зареєстрована 23.12.2021 за вх. № 3419/10, із підтвердженням факту, що ОСОБА_1 є одержувачем страхової пенсії за віком з 01.01.2015. Відтак, відповідач при поданні заяви про призначення пенсії зазначила відомості, які не є дійсними, що стало підстава для припинення виплати їй пенсії, у зв`язку з зловживанням з боку відповідача, шляхом подачі документів з явно неправильними відомостями. За період з 17.06.2021 по 31.12.2021 відповідачу було виплачено пенсія у розмірі 22392, 03 грн., який підлягає стягненню з відповідача? відповідно до вимог ст.. 1212, 1215 ЦК України.

Ухвалою від 06.09.2024 відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

18.11.2024 ОСОБА_1 подала зустрічну позову заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання рішення про припинення виплати пенсії та стягнення надмірно виплаченої пенсії неправомірними.

Ухвалою від 12.12.2024 ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті зустрічного позову.

22.10.2025 Морозова подала до суду відзив на позовну заяву просила в задоволенні позову відмовити. Зазначивши, що вона в 2021 році переїхала з тимчасової окупованої території України АР Крим до м. Миколаєві та отримала статус внутрішньо переміщеної особи. 17.06.2021 звернулась до ГУПФУ в Миколаївській області для призначення їй пенсії за віком відповідно до Порядку 22-1 п. 1.6 Розділу ІІ та рішенням №02 від 25.06.2021 їй було призначено пенсію. В подальшому після того як вона не отримала пенсію, на її звернення позивачем було надана відповідь, що їй було припинено виплата пенсії з 17.06.2021 на підставі службової записки, оскільки були отримані відомості з управління пенсійного фонду в м. Феодосія, який знаходиться на тимчасово окупованої території України про отримання нею пенсії за віком з 01.01.2025. Проте, будь-яка пенсія як громадянки України їй не призначалась.

12.12.2024 представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача.

28.01.2025 до суду представником позивача подано відповідь на відзив, просили позов задовольнити. Зазначивши, крім обставин вказаних в позові, що рішення про припинення виплати пенсії було прийнято на підставі відповіді управління ПФ РФ в м. Феодосії, що є тимчасово окупованою територією України, від 23.07.2021, якою було підтверджено, що ОСОБА_1 є одержувачем страхової пенсії за віком з 01.01.2015. При цьому вважають, що лист управління ПФ РФ в м. Феодосії є належним і достовірним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета спору, яким підтверджується отримання ОСОБА_1 пенсії з 01.01202015. Після отримання інформації було прийнято рішення про припинення виплати пенсії за віком відповідачу .

04.03.2025 представник позивача подала клопотання про долучення доказів.

05.03.2025 представник позивача подала клопотання про долучення доказів.

12.03.2025 відповідач подала заяву про долучення доказів.

19.09.2025 представник позивача подала клопотання про долучення доказів. Також зазначили, що ст. 11 Угоди про гарантії прав громадян-держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 передбачено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав-учасників Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав учасниць Співдружності без легалізації. Постановою КМУ від 29.11.2022 передбачено вихід України з Угоди від 13.03.1992 та з 01.01.2023 рф припинила участь в Угоді від 13.03.1991. Проте, на час виникнення спірних правовідносин вказана Угода від 13.03.1992 була чинною, тому була можливість обміну інформацією, в межах чинного законодавства. Також посилались на п. 1. 4 та 1.5 Постанови КМУ від 02.07.2014 за №234, яка також була чинна на момент спірних правовідносин щодо надсилання запитів про витребування пенсійних справ до органів рф щодо громадян України, які проживають на території АРК Крим та м. Севастополя. При цьому, запит щодо отримання пенсії відповідачем було направлено до управління ПФ саме в рф, супровідний лист, щодо наданої інформації з управління ПФ в м. Феодосії, було оформлено не на тимчасово окупованої території України, а ПФ рф відділення ПФ рф по Воронежській області. Вважають, що відповідач не спростувала будь-якими доказами заявлені вимоги.

25.09.2025 відповідач подала до суду заяву про долучення доказів.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення.

В судовому засіданні відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували.

В судове засідання 09.10.2025 представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення»" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України та внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 4803- від 08.06.2021. За відомостями трудової книжки позивачки НОМЕР_1 в період з 07.06.2021 і до теперішнього часу працює у м. Миколаєві.

17.06.2021 позивач звернулась із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про призначення пенсії за віком, додавши до неї, у тому числі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. В розділі заяви «Пенсія на іншій підставі, державна допомога, виплата на дитину, страхові виплати» позивачкою зазначено «не призначалась».

Рішенням Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва № 02 від 25.06.2021 позивачці призначено пенсію за віком в розмірі 3466,94 грн., відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 29.12.2021 № 723/04-01 виплату пенсії за віком ОСОБА_1 припинено.

В рішенні зазначено, що виплата пенсії прийнято, в зв`язку з одержанням службової записки від Управління пенсійного забезпечення Головного управління, так як ОСОБА_1 є отримувачем пенсії за віком з 01.01.2015 в державній установі управління пенсійного фонду в м. Феодосії на тимчасово окупованій території України республіки Крим, лист від 26.08.2021 № 22680/07-29. Правовою підставою рішення зазначено пункт 5 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».

Позивач просить стягнути з відповідача надміру виплачену пенсію за період з 17.06.2021 по 31.12.2021 у розмірі 22392, 03 грн., посилаючись на те, що при поданні заяви про призначення пенсії відповідач зазначила явно неправдиві відомості, що свідчить про зловживання з її боку та стало підставою для припинення виплати їй пенсії.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Приписами ст. 1215 ЦК України встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, регулюється Порядком відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4.

Відповідно до п.4 Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2014 № 25-3 «Про затвердження Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплати, що є безнадійними до стягнення», суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, або у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум стягуються в судовому порядку.

Таким чином, механізм повернення надмірно сплачених сум пенсій визначає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме через його недобросовісність.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, тому тягар доказування рахункової помилки та недобросовісності набувача покладено на платника відповідних грошових коштів.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у Постанові по справі №711/1509/17 від 12.12.2018 року, Постанові Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі 554/1809/17, Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі 307/2100/16-ц та Постанові Верховного Суду від 13.04.2020 року у справі № 487/2596/17, провадження 61-123св18.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, будь-яких належних та допустимих доказів щодо рахункової помилки, або недобросовісності набувача пенсії суду позивачем не надано.

Суд критично ставиться до посилання позивача на недобросовісність відповідача, а саме:зазначення неправдивих відомостей у заяві від 17.06.2021 про призначення їй пенсії, що пенсія на іншій підставі їй не призначалась, оскільки з отриманої інформації з Державної установи - управління Пенсійного фонду російської федерації в м. Феодосії Республіки Крим від 23.07.2021, було встановлено та підтверджено факт, що ОСОБА_1 є одержувачем страхової пенсії за віком з 01.01.2015.

Так, відповідно до ст. 1, 3, 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (Закон №1207 - VII,) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Отже, письмова відповідь Державної установи - управління Пенсійного фонду російської федерації в м. Феодосії Республіки Крим - тимчасово окупована територія України від 23.07.2021, яка зареєстрована 23.12.2021 за вх. № 3419/10, із підтвердженням факту, що ОСОБА_1 є одержувачем страхової пенсії по старості з 01.01.2015 є недійсною, оскільки видана незаконними органами на тимчасово окупованій території, а згідно ч.ч.1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

В разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна (ч.1 ст. 17 вказаного Закону).

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону № 1207-VII, встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

За таких обставин, оцінивши усі докази, подані позивачем, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про стягнення надміру отриманих грошових коштів, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України судові витрати по справі,у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. ст. 2, 5, 10, 12, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої суми пенсії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.М. Афоніна

Повний текст рішення складено 15.10.2025.