Справа № 148/598/25
Провадження № 22-ц/801/2057/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 рокуСправа № 148/598/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Сопруна В.В., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув (в режимі відеоконференції) у відкритому судовому засіданні справу № 148/598/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо спору - служби у справах дітей Тульчинської міської ради про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15.07.2025, ухвалене у складі судді Ковганич С.В. в приміщенні суду в м. Тульчин, -

в с т а н о в и в :

10.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (вх № 2328/25) до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо спору - служби у справах дітей Тульчинської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якому, посилаючись на положення пункт 2 частини першої статті 164 СК України, просив позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 14.02.2020 по 30.08.2021 р. позивач перебував у шлюбі із відповідачем. У шлюбі народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки, не надає фінансової допомоги дитині, не цікавиться її здоров`ям та з 10.09.2024 не проживає з дочкою, веде аморальний спосіб життя.

Рішенням виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 19.02.2025 №55 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15.07.2025 в задоволенні позову відмовлено. Судові витрати, понесені позивачем, залишено за ним.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (вх № 9249 від 15.08.2025), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить : скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог; стягнути судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн та апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції невірно оцінено висновок органу опіки та піклування Тульчинської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 ; не враховано поведінку відповідача та якнайкращі інтереси дитини; відповідачка з вересня 2024 року не спілкується з дитиною, не має з нею психоемоційного контакту, більше того не має наміру виконувати своїх батьківських обов`язків. Відповідач відповідно до частини першої та другої статті 169 СК України зможе звернутись до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

14.10.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання (вх № 11548) Служби у справах дітей Тульчинської міської ради про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

15.10.2025 до суду надійшло клопотання ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому судовому процесі.

Ознайомившись із поданим клопотанням, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з тих підстав, що відкладення розгляду справи призведе до порушення, встановлених ч. 1 ст. 371 ЦПК України строків розгляду апеляційної скарги (ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18.08.2025 відкрито апеляційне провадження у справі). Клопотання про продовження строку розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 371 ЦПК України представником позивача не заявлено. Колегія суддів зазначає, що апеляційним судом раніше вже було задоволено клопотання (вх № 3251 від 7.10.2025) представника позивача про відкладення розгляду справи, розгляд якої був призначений на 8.10.2025 на 10:55 год, тобто апеляційним судом було забезпечено право позивача та його представника на участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Представник ОСОБА_1 адвокат Дунаєв І. не вийшов на відеозв`язок в режимі відеоконференції.

Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції (частина п`ята статті 212 ЦПК України).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо спору - служба у справах дітей Тульчинська міська рада у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 371 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

З 14.02.2020 по 30.09.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30.08.2021 у справі №148/1087/21 було розірвано /а. с. 9-10/.

В період шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження від 28.04.2020 серія НОМЕР_1 /а. с. 8/.

Згідно копії характеристики, виданої головою будинкового вуличного комітету, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За період проживання скарг та нарікань від сусідів не надходило, громадський порядок не порушував. Комунікабельний, чуйний, ввічливий, без шкідливих звичок. Проживає разом із матір`ю ОСОБА_7 , доброзичливий до своїх рідних, працює на Тульчинському маслосирзаводі /а. с. 14/.

Згідно копії повідомлення Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 30.01.2025 № 869/22.17-25 на виконанні у відділі не перебувають виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 /а. с. 15/

Згідно орієнтовної характеристики дитини 5-річного віку, виданої директором Тульчинського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №3 Тульчинської міської ради Вінницької області, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує дошкільний навчальний заклад з серпня 2021 року. За час перебування зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина. Має високі досягнення у навчанні. Дуже дружня, добра дитина, має лідерські здібності. На сьогоднішній день дитина проживає з молодшим братом, бабусею та вітчимом. Бабуся та вітчим приділяють належну увагу вихованню та розвитку ОСОБА_4 , беруть активну участь у житті групи, регулярно відвідують батьківські збори. Дитина забезпечена всім необхідним приладдям для перебування в садочку. Мати ОСОБА_2 із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере. З вихователем на зв`язок не виходить, на батьківські збори не з`являється /а. с.16/.

Згідно копії довідки, виданої головою будинкового вуличного комітету, ОСОБА_1 приймає участь у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , цікавиться її розвитком, періодично проживає разом з ним /а. с. 17/

Згідно копії довідки Тульчинської філії ТОВ «ТЕРРАФУД» від 17.01.2025 №ТFOTTP-8 ОСОБА_1 працює в Тульчинській філії ТОВ «ТЕРРАФУД» з 12.06.2024 та займає посаду комплектувальник. Дохід за період з 12.06.2024 по 31.12.2024 склав 158097,25 грн /а. с. 18/.

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 19.02.2025 № 11 виконавчий комітет Тульчинської міської ради затвердив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а. с. 11/.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконавчий комітет Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрім того, з даного висновку вбачається, що було встановлено, що дитина проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Фактично догляд за дитиною виконує баба ОСОБА_8 . У Домініки є молодший брат, який проживає разом із нею. Мати проживає окремо у м. Києві, участі не приймає. Батько дитини проживає окремо, проте приймає участь у вихованні та утриманні ОСОБА_4 . На даний час прізвище матері дитини « ОСОБА_9 ». 16.11.2024 ОСОБА_2 притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП (куріння тютюнових виробів у заборонених місцях). Оскільки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає, тому забезпечити проведення оцінки потреб неможливо /а. с. 12-13/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

У постанові Верховного суду від 6.05.2020 у справі № 641/2867/17-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Суд може розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В оцінці обставин справи суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується також суд апеляційної інстанції, про те, що позивачем не доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Позивачем не надано доказів звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на дитину та не виконання нею обов`язків по утриманню дитини.

Колегія суддів зазначає про те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, однак враховуючи, що поняття «бажання дитини» та «інтереси дитини» у даному випадку не є синонімами, і позивачем не надано будь яких обґрунтувань у чому саме полягає інтерес дитини при позбавленні відповідача батьківських прав, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача щодо не взяття судом першої інстанції до уваги висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки судом була надана оцінка даному доказу і даний висновок, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України не є обов`язковим для суду, якщо він вважатиме, що висновок є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не містить достатнього обґрунтування в чому саме відповідає інтересам дитини позбавлення відповідача батьківських прав. Так, висновки щодо способу життя матері дитини базуються лише на поясненнях ОСОБА_1 , а обставинам щодо проживання дитини з бабусею та вітчимом та окремого проживання від дитини батька, оцінки органом опіки та піклування у висновку не надано.

Крім цього, в позовній заяві позивач зазначає період ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків з 10.09.2024, тоді як з позовом позивач звернувся до суду 10.03.2025, тобто через п`ять місяців, що є недостанім періодом, який би свідчив про доведеність обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав. Також зазначена обставина не свідчить про те, що змінити поведінку відповідача у кращу сторону неможливо.

Судом першої інстанції не встановлено протиправної поведінки матері відносно дитини, які б давали підстави для висновку про негативний та шкідливий вплив відповідача на доньку, тоді як позбавлення дитини спорідненості з матір`ю матиме негативний вплив на нормальний, гармонійний, всебічний розвиток дитини та її самоусвідомлення.

Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Верховним Судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 8.04.2020 у справі № 645/731/18, від 24.04.2019 у справі №331/5427/17.

Доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції не вважає достатніми для скасування рішення суду першої інстанції та позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки ці доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15.07.2025 у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Сопрун

В. П. Рибчинський