ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 686/12358/24

провадження № 61-3361св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка апеляційну скаргу, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Заруцьким Олексієм Вячеславовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року у складі судді Колієва С. А. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Костенка А. М, Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В. та касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Клюцук Віталієм Петровичем, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням поданих уточнень, просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до зазначеного житлового приміщення та зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надати їй комплект ключів від вхідних дверей зазначеної квартири.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 26 грудня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу вона набула право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками вказаної квартири за цим договором стали її чоловік ОСОБА_6 та син ОСОБА_2 кожен по 1/3 частці відповідно. У подальшому, у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_6 , належну йому частку у праві власності у цій квартирі успадкували вона, як дружина померлого, та ОСОБА_2 , як син померлого.

18 травня 2019 року належну їй частки у праві власності на вказану квартиру вона подарувала сину ОСОБА_2 , який, у свою чергу, як одноособовий власник,12 червня 2024 року подарував цю квартиру своїй дружині ОСОБА_3 .

Зазначала, що, починаючи з 2007 року до 29 квітня 2024 року, вона постійно проживала у вказаній квартирі, оплачувала комунальні послуги, самостійно здійснювала їїобслуговування.

29 квітня 2024 року син, скориставшись її відсутністю, змінив замки на вхідних дверях квартири, чим позбавив її можливості проживати та користуватися цим житлом. Також у травні 2024 року їй стало відомо, що вона була знята з реєстрації за адресою проживання.

Вказувала, що після укладення договору дарування, на підставі якого вона подарувала свою частку у цій квартирі сину ОСОБА_2 , вона залишалася проживати у цій квартирі, якою також користувався її син та його дружина, і з цього приводу жодних заперечень не було. Змінивши замки на вхідних дверях, відповідачі фактично позбавили її права користуватися квартирою АДРЕСА_1 , яке є її єдиними житлом та в якому вона проживала на законних підставах.

Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від указаної квартири. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідачі чинять позивачці перешкоди у користуванні спірним майном, дійшов висновку про наявність підстав для захисту порушеного права в обраний позивачем спосіб шляхом вселення її в квартиру.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги особи, яка не приймала участь у розгляді справи, ОСОБА_4 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовлено.

Встановивши, що на час розгляду справи судом першої інстанції власником квартири була ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2024 року, яка не була залучена до участі в справі як співвідповідач, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд розглянув справу з неналежним складом сторін, унаслідок чого скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

15 березня 2025 року представник ОСОБА_3 - Заруцький О. В. звернувся до Верховного Суду, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 196/476/13, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16, у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16, у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року № 362/3042/17, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, від 28 травня 2021 року у справі № 683/2424/19 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

21 липня 2025 року представник ОСОБА_1 - Клюцук В. П. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2025 року у справі № 185/10500/21, від 02 грудня 2024 року у справі № 761/42671/18, від 08 січня 2025 року у справі № 760/21831/18, від 10 травня 2023 року у справі № 723/983/22, від 19 лютого 2025 року у справі № 367/482/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційні скарги аргументовані тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

ОСОБА_3 у своїй скарзі зазначає, що саме вона є власником квартири, при цьому, не вона, а позивачка позовними вимогами створює їй перешкоди у користування нерухомістю, намагається у примусовому порядку вселитися у належне їй житло, що спричинить для неї негативні наслідки.

У своїй скарзі ОСОБА_1 указує, що під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 не повідомляла суд про продаж спірної квартири, навпаки запевняла, що саме вона є її власником.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвоката Заруцький О. В. та представник ОСОБА_4 - адвокат Кармаліта К. І. подали відзиви, в яких просили касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду від 03 липня 2025 року - без змін як таку, що ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права. У відзиві представник ОСОБА_1 - Клюцук В. П. просив залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін оскаржувані нею судові рішення, як законні та обґрунтовані.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 01 травня 2025 року та 08 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 686/12358/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Матеріали справи № 686/12358/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного суду від 07 жовтня 2025 року справу № 686/12358/24 призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що 26 грудня 2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_6 та їх син ОСОБА_2 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках по 1/3 частці кожний.

Із 25 січня 2007 року ОСОБА_1 була зареєстрована і проживала у вказаній квартирі.

Після смерті ОСОБА_6 належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 у рівних частках успадкували ОСОБА_1 , як дружина померлого, та ОСОБА_2 , як син померлого. Відповідно вони стали власниками кожний по частині цієї квартири.

18 травня 2019 року належну їй частку квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування ОСОБА_1 подарувала сину ОСОБА_2 , який, унаслідок цього, став одноосібним власником житлового приміщення.

06 березня 2023 року позивачка була знята з місця реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 й до теперішнього часу за іншим місцем проживання не зареєстрована.

09 жовтня 2023 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування подарував указану квартиру своїй дружині ОСОБА_3 , яка стала її одноосібним власником.

Після набуття ОСОБА_3 права власності на спірну нерухомість позивач також залишалася проживати у ній та користувалася цим житлом до квітня 2024 року.

27 квітня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінили замки у вхідних дверях, чим створили перешкоди позивачці у користуванні її єдиним житлом.

22 травня 2024 року ОСОБА_1 зверталась до Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області із заявою про неправомірні дії її сина ОСОБА_2 , який змінив замки у квартирі АДРЕСА_1 .

03 червня 2024 року за результатами розгляду цього звернення ОСОБА_1 повідомлено, що наявності в діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення не виявлено.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження оскаржених судових рішень заявники зазначають:

неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 196/476/13, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16, у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16, у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року № 362/3042/17, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, від 28 травня 2021 року у справі № 683/2424/19 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України);

неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2025 року у справі № 185/10500/21, від 02 грудня 2024 року у справі № 761/42671/18, від 08 січня 2025 року у справі № 760/21831/18, від 10 травня 2023 року у справі № 723/983/22, від 19 лютого 2025 року у справі № 367/482/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 підлягає закриттю, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна квартира є єдиним її житлом із 2007 року, проте відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні ним, тому просила захистити її порушене право в судовому порядку шляхом її вселення до житлового приміщення.

На виконання вимог процесуального права, позивачка, визначаючи суб`єктний склад учасників, відповідачами у справі зазначила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Відповідно до вимог статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

За змістом наведених норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції встановив, що 26 вересня 2024 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу та відповідно з цього часу є її власником.

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі вказаного договору було зареєстровано за ОСОБА_4 26 вересня 2024 року.

Тобто на момент ухвалення рішення судом першої інстанції - 05 грудня 2024 року - ОСОБА_4 уже була власником спірної квартири, проте до участі у справі залучена не була.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції в період із 26 вересня 2024 року по 05 грудня 2024 року та в суді апеляційної інстанції в період з 06 січня 2025 року до 11 лютого 2025 року ОСОБА_3 не повідомила суд, що 26 вересня 2024 року вона відчужила на користь ОСОБА_4 спірну квартиру та на час ухвалення судових рішень у цій справі остання була і є власником квартири, а сама ОСОБА_3 таким власником квартири вже не є.

Питання про залучення належних співвідповідачів судом не вирішувалося, оскільки таке клопотання позивачка не заявляла.

Висновки по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені судами за належного суб`єктного складу її учасників.

Апеляційний суд, установивши, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_4 , яка не була залучена до участі в справі, скасував рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 , та постанову апеляційного суду, якою це рішення суду залишено без змін за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 , ухваливши нове судове рішення про відмову у позові через неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_4 слід вважати належним співвідповідачем за заявленими позивачем вимогами. Отже пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивачку права звернутися до суду з позовом із формуванням належного складу відповідачів за захистом порушених прав.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені у касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_3 .

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданою адвокатом Заруцьким О. В., підлягає закриттю, з огляду на таке.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року позов задоволено частково, усунуто перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від указаної квартири, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 через свого представника адвоката Заруцького О. В. оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року залишено без змін.

15 березня 2025 року представник ОСОБА_3 - Заруцький О. В. звернувся до Верховного Суду, в якій просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Заруцького О. В. та витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 686/12358/24.

Проте у травні 2025 року ОСОБА_4 , як особа, яка не приймала участі у розгляді справи, подала апеляційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року, в якій вказала, що 26 вересня 2024 року вона за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та відповідно вона є власником цієї квартири, однак до участі в розгляді справи залучена не була.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4

рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовлено.

У зв`язку з наведеним, на час надходження справи у провадження Верховного Суду предмет процесуального перегляду - рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року - у касаційному порядку відсутній, оскільки апеляційний суд вже скасував зазначені судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова Хмельницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданою адвокатом Заруцьким О. В., на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року закрити; касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Клюцук В. П., залишити без задоволення, постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року - залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданою адвокатом Заруцьким Олексієм Вячеславовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням закрити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Клюцук Віталієм Петровичем, залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов