Провадження №2/748/43/25
Єдиний унікальний № 750/3604/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" жовтня 2025 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Хоменко Л.В.

секретаря Базарної М.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача адвоката Черненка Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому з врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його честі, гідності, недоторканості та ділової репутації інформацію, розповсюджену ОСОБА_3 , надану в інтерв`ю онлайн-медіа « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розміщене на сайті даного видання за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме його цитата: «Я знаю було зібрано тоді більш ніж 100 підписів проти його призначення, були всі тренери проти цього призначення. Це людина, яка не має, ні освіти, ні досвіду роботи з дітьми, як він може керувати?, і це було, мабуть, не випадкове призначення, адже тільки пішов слух, що зараз будуть заходити кошти від платежів солідарності ОСОБА_4 з фонду регіонального розвитку на ремонт стадіону і одразу ж таке скандальне призначення», а також просить зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, розповсюджену ОСОБА_3 в інтерв`ю онлайн-медіа «Час Чернігівський», яке розміщене на сайті даного видання і посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 через ЗМІ, а саме в цитаті: «Я знаю було зібрано тоді більш ніж 100 підписів проти його призначення, були всі тренери проти цього призначення, це людина яка не має, ні освіти, ні досвіду роботи з дітьми, як він може керувати, і це було, мабуть, не випадкове призначення, адже тільки пішов слух, що зараз будуть заходити кошти від платежів солідарності ОСОБА_4 з фонду регіонального розвитку на ремонт стадіону і одразу ж таке скандальне призначення» шляхом надання інтерв`ю онлайн-медіа « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке спростує недостовірну інформацію. Просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації та завдання шкоди діловій репутації в розмірі 1 грн. 00 коп. та судові витрати у сумі 8 000 грн. Вимоги мотивує тим, що з часу призначення позивача на посаду директора комунального позашкільного навчального закладу Спеціалізована дитячо- юнацька школа олімпійського резерву з футболу « Юність» з боку відповідача, який не має жодного відношення до школи, спостерігається зневажливе, упереджене ставлення, яке час від часу супроводжується образами та « викидами» неправдивої інформації у засобах масової інформації та соціальних мережах, письмових зверненнях до Чернігівської обласної військової адміністратції про звільнення позивача з посади наче б то через неправомірне призначення на посаду та неякісне виконання службових обов`язків. Позивач зазначає, що жодне з цих тверджень не знайшло свого підтвердження, наклеп щодо незаконного призначення був спростований постановою про закриття кримінального провадження у справі №0002251 від 23 червня 2023 року за фактом неправомірних дій з боку Управління освіти і науки Чернігівської ОДА при призначенні на посаду директора школи Прокоповича Г.В. кримінальне провадження закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення. У подальшому 27 травня 2023 року відповідач дав інтрев`ю онлайн-медіа « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке було розміщене на сайті видання за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вийшов під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_3 ?» Вважає, що поширенням такої інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, завдав шкоди його немайновим інтересам, порушивши гідність, честь та ділову репутацію, тому просить визнати таку інформацію недостовірною та спростувати її.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 квітня 2024 року справу передано для розгляду за підсудністю Чернігівському районному суду Чернігівської області.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2024 року прийнято справу до провадження, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

11 червня 2024 року представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Черненком Г.І. подано відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог за пезпідставністю. Зазначає, що з боку відповідача не було жодних посягань на порушення честі, гідності та ділової репутації позивача, контекст поширеної інформації є не фактичним твердженням, а оціночним судженням та відображає суб`єктивні думки ОСОБА_3 , засновані на особистому сприйнятті ним певних подій та їх власній оцінці. А враховуючи, що посада ОСОБА_1 належить до числа публічних, то межа критики щодо нього є дещо вища, чим до звичайних людей.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Лук`янець Д.М. позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у заяві, та просили їх задовольнити. Позивач зазначив, що є директором спеціалізованої дитячо- юнацької спортивної школи «Юність», на час призначення на цю посаду мав вищу юридичну освіту, вищої освіти за спеціальністю «фізична культура і спорт» не мав, стажу роботи за фахом на момент призначення не мав, але мав практичний досвід та мав необхідний стаж державної служби. Зазначив, що поширення недостовірної інформації відповідачем порушує його немайнові права, честь, гідність та ділову репутацію, створює негативну соціальну оцінку його, як публічної особи. Зазначені дії відповідача спричинили йому, і моральну шкоду, яку він формально просить відшкодувати з відповідача у розмірі 1 грн.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Черненок Г.І. позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача. Позивач є публічною особою, межа допустимої критики відносно нього вище чим у пересічної особи. Відповідач зазначив, що у дитячій спортивній школі дійсно був збір підписів тренерів та батьків, зібрано було більше 100 підписів проти призначення позивача на посаду директора, відповідач особисто був присутнім на цих зборах. Сюжет, який просить спростувати позивач, розповсюдив онлайн- медіа « Час чернігівський» на своєму сайті, відповідач лише надавав інтерв`ю, де висловив свою суб`єктивну думку. Загалом він знав, зі слів інших, що позивач не має необхідного спеціального стажу для призначення на посаду директора дитячої спортивної школи, а також не мав спеціальної освіти, позивач цього не спростував у судовому засіданні. Крім того, з переглянутого судом відеоматеріалу під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 »: чому змінилось керівництво рідної ДЮСШ ОСОБА_5 за 2018 рік на Ютубканалі в передачі Про футбол, вбачається, що і раніше піднімались питання щодо платежів солідарності ОСОБА_4 з фонду регіонального розвитку, однак позивач не ставить питання про їх спростування.

Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до такого висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є директором спеціалізованої дитячо- юнацької спортивної школи «Юність», на час призначення на цю посаду мав вищу юридичну освіту, вищої освіти за спеціальністю «фізична культура і спорт» не мав, диплом за цією спеціальністю зі ступенем магістр отримав 31 січня 2024 року, стажу роботи за фахом на момент призначення на посаду не мав, але мав досвід практичної діяльності. ( а.с. 9-22, 128-130).

З часу призначення позивача на посаду директора спеціалізованої дитячо- юнацької спортивної школи «Юність» відповідач неодноразово звертався з письмовими заявами до Чернігівської ОВА з пропозиціями звільнити ОСОБА_1 з посади та провести прозорий конкурс на цю посаду.( а.с. 9-16)

За висновком комісії, створеної наказом Управління освіти і науки Чернігівської ОДА від 25 травня 2023 року, матеріали перевірки передано до правоохоронних органів та проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні № №0002251 від 23 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України.

Постановою слідчого СВ ЧРУП ГУНП в Чернігівській області Малик І.В. від 31 січня 2023 року закрито кримінальне провадження №0002251 від 23 червня 2023 року за фактом можливих неправомірних дій з боку Управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації при призначенні на посаду директора КПНЗ СДЮШ "Юність", який не відповідав кваліфікаційним вимогам на час призначення - за відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

З постанови вбачається, що слідчий керувався п.11 Загальних положень Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (Випуск 1 професій працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності, затверджених наказом Мінпраці та соцполітики від 29 грудня 2004 року № 336, згідно якого особи, які не мають відповідної освіти або стажу роботи, установлених кваліфікаційними вимогами, але мають достатній практичний досвід та успішно виконують у повному обсязі покладені на них завдання та обов`язки, можуть бути, як вийняток, залишені на займаній посаді або призначені на відповідні посади за рекомендацією атестаційних комісій, якщо інше не передбачено актами, які мають вищу юридичну силу.(а.с. 19).

З роздруківки скріншоту веб-сайту онлайн-медіа «Час Чернігівський» та переглянутого судом відеозапису репортажу з цього сайту вбачається, що на сайті даного видання 27 травня 2023 року за посиланням https://cntime.cn.ua/skandal-u-chemidvskomu-futboli-dityachoyu-shkolo-article/викладено відеоматеріал з назвою «Скандал у чернігівському футболі: дитячою школою «Юність» керує людина без спортивної освіти?», де, крім іншого, міститься також і інтерв`ю представника ультрас ФК « Десна» Дмитра Дорошко: «Я знаю було зібрано тоді більш ніж 100 підписів проти його призначення. Були всі тренери проти цього призначення. Це людина, яка не має, ні освіти, ні досвіду роботи з дітьми - як він може керувати? І це було, мабуть, не випадкове призначення, адже тільки пішов слух, що зараз будуть заходити кошти від платежів солідарності ОСОБА_4 , з Фонду регіонального розвитку на ремонт стадіону - і одразу таке скандальне призначення». (а.с. 32-33)

Зазначена інформація поширена серед невизначеного кола осіб, адже сайт ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходиться у відкритому доступі.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації.

Конституцією України, а саме ст.34 кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності, честі та недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Таким чином, позов про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування і заборону розповсюдження недостовірної інформації вправі пред`явити фізична особа відносно якої поширена недостовірна інформації, що порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Згідно з частиною першою статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зазначено, що: «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник вебсайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Відповідно до частини одинадцятої статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники вебсайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних вебсайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника вебсайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника вебсайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника вебсайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на вебсайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника вебсайту, передбачену пунктом «в» цієї частини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року у справі № 742/1159/18 (провадження № 61-48133св18) зазначено:«Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 742/286/17 (провадження № 61-14303св19) вказано, що: «відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18), у

Ураховуючи наведене суд приходить до висновку, що у цьому випадку інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ОСОБА_6 , отже належними відповідачами у справі мають бути автор матеріалу, власник веб-сайта інформаційного матеріалу та особа, яка є джерелом цієї інформації, тобто відповідач у справі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 707/2462/17 (провадження № 61-252св23) зазначено, що: «у разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи».

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. При цьому пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому з врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації інформацію, «розповсюджену» ОСОБА_3 в інтерв`ю онлайн-медіа « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розміщене на сайті даного видання за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме його цитата: «Я знаю було зібрано тоді більш ніж 100 підписів проти його призначення, були всі тренери проти цього призначення. Це людина, яка не має, ні освіти, ні досвіду роботи з дітьми, як він може керувати? - і це було, мабуть, невипадкове призначення, адже тільки пішов слух, що зараз будуть заходити кошти від платежів солідарності ОСОБА_4 з фонду регіонального розвитку на ремонт стадіону і одразу ж таке скандальне призначення», а також просить зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, розповсюджену ОСОБА_3 в інтерв`ю онлайн-медіа « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розміщене на сайті даного видання із посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 через ЗМІ.

Як уже зазначалось належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Таким чином належними відповідачами у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є власник вебсайту онлайн-медіа « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та автор відповідного інформаційного матеріалу, тобто особа, яка безпосередньо поширила, тобто розмістила інформаційний матеріал на цьому вебсайті, крім того у цьому випадку інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ОСОБА_6 , шляхом розміщення його інтерв`ю, отже належними відповідачами у справі мають бути автор матеріалу, власник веб-сайта інформаційного матеріалу та особа, яка є джерелом цієї інформації, тобто відповідач у справі.

Питання залучення співвідповідачів роз`яснювалось позивачу судом у підготовчому засіданні, про це також зазначав відповідач у відзиві на позов, це питання було предметом обговорення і у судовому засіданні, проте позивач наполягав на розгляді позовних вимог лише відносно відповідача ОСОБА_3 . У цій справі оспорювана інформація поширена, як відеоінтерв`ю ОСОБА_3 онлайн-медіа «Час Чернігівський», розміщене на сайті даного видання. При цьому суд враховує, що у випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем, тому суд вирішує справу, розглядаючи позов у межах заявлених вимог до ОСОБА_3 .

Частиною 2 ст. 302 ЦК України визначено, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам також роз`яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною 2 вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Тобто, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

При цьому позивач, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Суд враховує, що пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Межа допустимої критики стосовно публічної особи є ширшою, ніж стосовно приватної особи. На відміну від останньої, перша неминуче та свідомо йде на те, щоб усі її слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення ЄСПЛ від 15 липня 2010 року у справі «Газета «Україна-центр» проти України», заява № 16695/04).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі та ділової репутації, повинен враховувати зміст Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Водночас зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з викладеним межа допустимої критики стосовно політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

Діяльність публічної особи є об`єктом підвищеного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого, її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу.

При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ в справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено.

У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, інколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (справа Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11)».

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

Розглядаючи позовні вимоги про недостовірність відповідної інформації, суд не може надавати оцінку недостовірності окремих слів, а повинен перевірити весь поданий обсяг інформації на предмет достовірності, оскільки особа, яка отримала (прочитала) відповідну інформацію, сприймає її в сукупності.

Отже, ОСОБА_1 перебуває на посаді директора комунального позашкільного навчального закладу Спеціалізована дитячо-юнацька школа олімпійського резерву з футболу «Юність», а тому межа допустимої критики стосовно нього, як публічної особи, є значно ширшою. Позивач як публічна особа повинен усвідомлювати, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов`язково приємною для нього, навіть шокуючою; він має бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для нього.

Суд вважає, що вжиті в оскаржуваному інтерв`ю висловлювання щодо позивача відображають лише власну оцінку відповідачем реальних подій, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, тобто оспорювана інформація є суб`єктивною думкою ОСОБА_3 , яка ґрунтується на його особистому трактуванні подій та отриманої інформації щодо позивача як публічної особи, його діяльності, що становить суспільний інтерес, хоча і висловленою емоційно, в образливій та провокативній для позивача формі, та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій позивача і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями автора.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є директором спеціалізованої дитячо- юнацької спортивної школи «Юність», на час призначення на цю посаду мав вищу юридичну освіту, вищої освіти за спеціальністю «фізична культура і спорт» не мав, стажу роботи за фахом на момент призначення на цю посаду не мав, але мав досвід практичної діяльності. Зазначене підтвердив сам позивач у судовому засіданні у вступному слові.

При цьому ОСОБА_3 у своєму інтерв`ю не зазначає конкретних фактів, яку освіту має позивач, який у нього стаж роботи ( скільки років), що означає невипадкове та скандальне призначення на посаду. Ці висловлювання в контексті висловленої відповідачем інформації є висловлюванням суб`єктивної думки ОСОБА_3 .

За таких обставин, з проаналізованих судом доказів встановлено, що відносно позивача на сайті онлайн-медіа « ІНФОРМАЦІЯ_1 » поширено інформацію, яка в частині, що стосується висловлювань в інтерв`ю відповідача ОСОБА_3 ( в частині заявлених позовних вимог) є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині за їх безпідставністю.

Позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 спростувати недостовірну та таку, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію інформацію, висловлену в інтерв`ю онлайн-медіа « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та про стягнення моральної шкоди є похідними в розумінні ч.1 ст. 188 ЦПК України, а тому задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд зазначає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь.

З огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову та відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем відшкодуванню з відповідача не підлягають, натомість витрати на правову допомогу, понесені відповідачем, підлягають стягненню з позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Черненок Г.І. просить стягнути з позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн. 00 коп.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, в постановах Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 757/16448/17-ц, від 24.03.2021 у справі № 308/1020/16-ц.

З метою надання професійної правничої допомоги між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір про надання правничої допомоги №Б/Н від 07 червня 2024 року. Згідно п. 4 Договору, гонорар складається з вартості наданої правничої дпомоги та зазначається в акті про приймання-передачу правничої допомоги (а.с. 65).

Згідно акту приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги №Б/Н від 07 червня 2024 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 погодили, що вартість правничої допомоги становить 16 000 грн., яка складається з: надання юридичних консультацій щодо можливих способів захисту (2 год.) 2 000 грн.; складання відзиву на позовну заяву та подання його до суду (3 год.) 4 000 грн.; здійснення представництва прав та інтересів Клієнта в Чернігівському районному суді Чернігівської області 10 000 грн. (а.с. 67).

Відповідно до квитанції № 0009222 від 10 червня 2024 року відповідачем ОСОБА_3 сплачено адвокату Черненку Г.І. 16 000 грн. (а.с. 68).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Отож, зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, складності справи, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, підготовку відзиву, участь у судових засіданнях, суд вважає, що заявлена стороною відповідача ОСОБА_3 сума витрат на професійну правничу допомогу 16 000 грн. підлягає зменшенню до 10 000 грн.

З огляду на викладене, керуючись ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практикою Європейського Суду, ст.ст. 3, 32, 68 Конституції України, ст.ст. 275, 277, 297, 299, 302 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст.1 Закон України «Про авторське право і суміжні права», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.07.2003 №447-р «Про адміністрування домену .UA», ст. 56 Закону України, «Про телекомунікації», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому не було вручено рішення у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду проголошено 16 жовтня 2025 року о 10 год.00 хв.

Суддя Хоменко Л.В.