Справа № 302/1271/25
Провадження № 2/302/502/25
20.10.2025 селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого, судді Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання Сита Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гренджа Вікторія Юріївна до ОСОБА_2 алі, про встановлення режиму окремого проживання подружжя та розірвання шлюбу,
ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування вимог якого представник зазначила, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 1967 року. Після одруження подружжя певний час проживало у батьківському будинку позивачки в с. Келечин Міжгірського району Закарпатської області. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У 1968 році відповідач звільнився з військової служби, залишив сім`ю та виїхав на постійне місце проживання до с. Бурли, Башкірія. З цього часу він не підтримував жодних сімейних стосунків із дружиною та донькою, не брав участі у їхньому утриманні та вихованні, не приїздив в Україну, не надсилав коштів і не спілкувався.
Позивачка самостійно виховувала доньку. У 1974 році вона почала спільно проживати однією сім`єю з ОСОБА_4 , від якого у 1977 році народила другу доньку ОСОБА_5 .
Батько другої дитини позивачки ОСОБА_4 раптово помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до народження дитини. Батьківство ОСОБА_4 стосовно народженої доньки позивачкою було визнано після народження дитини в 1978 році за заявою його матері та позивачки.
У зв`язку із раптовою смертю батька другої дитини позивачки ОСОБА_4 , позивачка залишилася проживати одна з двома малолітніми дітьми, яких виховувала самостійно та не зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу з гр. ОСОБА_6 алі, оскільки вважала шлюб фактично припиненим, а також не мала коштів для звернення до фахівців в галузі права.
Фактичне спільне життя подружжя припинилося ще у 1968 році, а з 1974 року позивачка проживає окремо та самостійно веде господарство.
На даний час вона має намір подарувати своїй старшій доньці житловий будинок та земельну ділянку, а інше майно заповісти молодшій доньці. Однак наявність формального шлюбу перешкоджає їй реалізувати право власності без згоди чоловіка, місце перебування якого невідоме.
З огляду на викладене позивачка просить встановити режим окремого проживання подружжя, починаючи з 01.01.1974 року, а також розірвати шлюб, укладений 29 квітня 1967 року, залишивши їй прізвище « ОСОБА_7 ».
Ухвалою суду від 08.09.2025 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 01.10.2025 року справу призначено до судового розгляду.
Представник позивачки подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та участі довірительки. У поданій заяві зазначила, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у поданій позовній заяві.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлялася, шляхом спрямування на відому адресу його проживання судової повістки та розміщенням виклику у судове засідання на офіційному веб-сайті Судової влади України.
Оскільки зі сторони позивачки не вбачається заперечень проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом установлено, що між сторонами 29 квітня 1967 року зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 8).
Від спільного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтва про зміну по батькові серії НОМЕР_3 (а.с. 9, 10).
Батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с. 11).
Згідно з довідкою Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області № 175 від 01.09.2025 року, ОСОБА_9 алі відповідно до погосподарських облікових документів за 1974-2025 роки на території села Келечин не проживав (а.с. 12).
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28.03.1978 у справі № 2-122/78 встановлено, що батьком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_4 , 1940 року народження (а.с. 26).

У зазначеному рішенні також установлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 з 09.05.1976 року і до часу його смерті.

Щодо заявлених вимог про розірвання шлюбу суд виходить із такого.

Згідно з положеннями статей 21, 24 Сімейного кодексу України (далі СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, довіру та почуття любові, що сторони тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства, перспектив для відновлення сімейних відносин немає, суд доходить висновку, що шлюб існує виключно формально.

З урахуванням наведених обставин суд дійшов висновку, що збереження сім`ї є неможливим, оскільки подружні відносини фактично припинені, і тому шлюб між сторонами підлягає розірванню.

Щодо заявлених вимог про встановлення режиму окремого проживання подружжям суд виходить із такого.

За змістом положень статті 119 СК України, режим окремого проживання може бути встановлений судом: за взаємною заявою подружжя, якщо дружина та чоловік не можуть проживати разом і згодні на встановлення такого режиму; за позовом одного з подружжя у разі небажання іншого проживати спільно.

Сімейне законодавство, що діяло раніше (КпШС України 1969 р.), не містило спеціальних норм про окреме проживання, однак передбачало можливість врахування фактичного припинення шлюбних відносин. Так, частина 2 статті 28 КпШС України визнавала, що майно, набуте кожним із подружжя у період фактичного припинення шлюбу та роздільного проживання, може визнаватися особистою власністю кожного з них. Це свідчило про те, що суди виходили не лише з формальної наявності шлюбу, а з реального змісту сімейних відносин.

Відповідно до статті 120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання:

1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі;

2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Виходячи з роз`яснень наведених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007, інститути окремого проживання та розірвання шлюбу є самостійними. Розірвання шлюбу допускається, якщо його збереження є неможливим і суперечить інтересам сторін чи дітей. Водночас встановлення режиму окремого проживання обумовлюється неможливістю або небажанням проживати спільно, а за відсутності згоди іншого з подружжя належним обґрунтуванням вимог позивача.

Встановлення режиму окремого проживання між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не суперечить Конституції України, Сімейному кодексу України та не порушує прав подружжя. Дружина й чоловік мають право вільно обирати місце проживання, проте за відсутності такого режиму зберігається дія презумпції спільної сумісної власності та презумпції батьківства. Саме з цих підстав у позивачки ОСОБА_1 виникла потреба у судовому захисті її прав на майно, що є її особистою приватною власністю, шляхом встановлення режиму окремого проживання починаючи з січня 1974 року.

Також суд враховує, що подальше перебування позивачки у формальному шлюбі з відповідачем суперечить її інтересам та інтересам дітей, оскільки з 1974 року сторони фактично не проживають однією сім`єю. Фактичне місце проживання відповідача позивачці не відоме, а сам відповідач після припинення шлюбних відносин проживає за межами України понад п`ятдесят років.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що заявлені позивачкою вимоги про встановлення режиму окремого проживання між нею та відповідачем є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі статей 21, 24, 105, 110, 112, 119, 120 СК України та керуючись статтями 4, 10-13, 19, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Встановити режим окремого проживання подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_5 ), які перебувають у шлюбі зареєстрованому 29 квітня 1967 року у відділі ДРАЦС по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 188, починаючи з 01 січня 1974 року.

Шлюб, укладений між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстровано 29 квітня 1967 року у відділі ДРАЦС по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 188 розірвати.

Прізвище після розірвання шлюбу позивачці ОСОБА_1 залишити « ОСОБА_7 ».

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу позивачем до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо на нього не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Міжгірського районного суду

Закарпатської області Пухальський С. В.