ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 629/7429/24

провадження № 22-ц/818/3495/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 квітня 2025 року в складі судді Попова О.Г.

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого у шлюбі.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 жовтня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 липня 2023 року розірвано.

Зазначила, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Під цим будинком знаходиться земельна ділянка кадастровий номер :00:002:0148. Вказане майно зареєстровано на ім`я відповідача.

Посилалася на те, що сторони не можуть домовитись щодо порядку та умов поділу спірного майна.

Просила визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 100, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок поділу спільного майна подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/74 частину земельної ділянки № :00:002:0148, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок поділу спільного майна подружжя; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/4 частку житлового будинку, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/4 частину земельної ділянки, кадастровий номер :00:002:0148, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати частково, ухвалити судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на частину у спільно набутому у шлюбі майні загальною площею 25,6 кв м в частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з кімнати площею 19,3 кв м, веранди площею 12,4 кв м, коридора площею 11,7 кв м, кухні площею 7,8 кв м.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував те, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 1997 року між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_3 мав місце реальний розподіл цього житлового будинку та ОСОБА_3 було виділено кімнату площею 19,3 кв м, веранду площею 12,4 кв м, коридор площею 11,7 кв м, кухню площею 7,8 кв м. Саме це майно сторони придбали сумісно і саме це майно підлягає поділу між ними. Що стосується земельної ділянки, то він не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на частину земельної ділянки.

24 липня 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що зареєструвавши повністю на себе право власності на спірний будинок та земельну ділянку, відповідач забезпечив створення нових об?єктів нерухомого майна. Розуміючи, що частина цих об?єктів була набута до шлюбу, а частина під час шлюбу, вона звернулася до суду з метою визнання за собою права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, оскільки відповідач забезпечив державну реєстрацію права власності на обидва об?єкти нерухомого майна, повністю проігнорувавши її інтереси. У матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу від 02 листопада 2005 року про купівлю-продаж саме частини житлового будинку. В результаті всіх проведених сторонами, та окремо відповідачем дій на момент звернення до суду вона мала право вимагати визнання за собою саме частину житлового будинку та земельної ділянки, оскільки ніяких часток вже не існувало, бо відповідач вирішив все майно залишити за собою. Враховуючи це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за нею саме частки нерухомого майна, яке існувало та було предметом поділу, а не від (якої вже не існує), що ускладнило або взагалі б унеможливило виконання рішення суду під час державної реєстрації права власності за позивачкою.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині поділу житлового будинку, тому в іншій частині рішення суду не переглядається.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 02 жовтня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 липня 2023 року розірвано (а.с.12).

За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі сторонами придбано майно, а саме 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, посвідченого 02 листопада 2005 року Звада В.В., державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області (а.с.14,124).

ОСОБА_1 було надано згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_2 вище зазначеної частини житлового будинку, що підтверджується копією заяви датованої Лозівській державній нотаріальній конторі від імені ОСОБА_1 02.11.2005 року (а.с.125).

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :00:002:0148.

Згідно інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованих 22.10.2024 року та 23.10.2024 року, право власності на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0148, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.19,20).

Відповідно до звіту про оцінку майна складеного ТОВ «Оціночний центр «Сквейрум» 20.11.2024 року, ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 90,30 кв.м, житловою площею 50,50 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 300 000 грн (а.с.21-34).

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного ТОВ «Оціночний центр «Сквейрум» 20.11.2024 року, ринкова вартість земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:002:0148, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,25 га, становить 35000,00 грн (а.с.50-64).

На підставі рішення Лозівського районного суду Харківської області від 11 квітня 1996 року визнано за ОСОБА_3 право власності на частину домоволодіння розташованого в АДРЕСА_3 (а.с.103).

Рішенням Лозівського районного суду Харківської області від 13 жовтня 1997 року у справі № 2-45, зокрема поділено домоволодіння розташованого в АДРЕСА_3 та ОСОБА_3 виділено в натурі з житлового будинку АДРЕСА_3 приміщення 4 веранда, 2 кухня, 5 житлова кімната, частина приміщення 3, коридор розміром 2,27 х 1,9 (а.с.104-105).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таку саму норму містять частини третя та четверта статті 368 ЦК України.

Тобто вказана норма встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18),від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17 (провадження № 61-2934св19) та від 21 квітня 2021 року у справі № 214/3609/18 (провадження № 61-3836св20).

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 214/3609/18 (провадження № 61-3836св20) вказав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 22-24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснив, що вартість майна, яка підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належать до спільної сумісної власності речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, (провадження № 61-37616св18), від 12 квітня 2022 року у справі № 750/11996/18 (провадження № 61-17520св21) та від 11 січня 2023 року у справі № 727/12392/19 (провадження № 61-4937св22).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вказане також узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 (провадження № 61-8033св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 757/34950/14-ц (провадження № 61-316св21), від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20 (провадження № 61-19299св21), від 30 серпня 2022 року у справі № 154/2487/16 (провадження № 61-20752св21), від 07 червня 2023 року у справі № 509/3416/18 (провадження № 61-8483св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи з 02 жовтня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 липня 2023 року розірвано.

В період шлюбу сторонами придбано, зокрема, 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, посвідченого 02 листопада 2005 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області

Сторони не спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.

Виходячи з того, що спірне майно сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти, спільною працею, воно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Таким чином, поділ спірного майна в рівних частинах шляхом визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні, про що просить позивач, за встановлених обставин є доцільним.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного майна не спростовано, підстави для відступлення рівності часток у праві власності відсутні, унаслідок чого спірне майно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому належить їм у рівних частках, тобто по кожному.

Доводи ОСОБА_2 про те, що поділ спірного майно необхідно здійснити саме виходячи з фактично придбаної площі, а саме з кімнати площею 19,3 кв м, веранди площею 12,4 кв м, коридора площею 11,7 кв м, кухні площею 7,8 кв м, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 02 листопада 2005 року вбачається, що сторони у справі придбали саме частину спірного будинку та без визначення конкретних приміщень. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що за ОСОБА_2 зареєстровано житловий будинок у цілому, без поділу на відповідні частини. В свою чергу ОСОБА_2 не заявляв вимог щодо виділу або поділу майна в натурі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 квітня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова