Справа № 461/1457/25 Головуючий у 1 інстанції: Кітов О.В.
Провадження № 22-ц/811/1674/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника позивачів Скочиляс І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Акціонерна Страхова компанія "Скарбниця" на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 28 квітня 2025 року в складі судді Кітова О.В. в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Скарбниця" про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, стягнення страхового відшкодування,-

встановив:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Скочиляс Ірина Мирославівна, звернулися до суду із позовною заявою до ПрАТ Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, стягнення страхового відшкодування, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили стягнути з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 124 370 (сто двадцять чотири тисячі триста сімдесят) гривень 64 копійки (з яких: 40 200,00 грн. моральна шкода, 44 170,64 грн. витрати на лікування, 40 000,00 грн. витрати на спорудження пам`ятника); стягнути з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_1 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 7 169 (сім тисяч сто шістдесят дев`ять) гривень 20 копійок, три відсотки річних у розмірі 736 (сімсот тридцять шість) гривень 00 копійок, інфляційні втрати у розмірі 2 499 (дві тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 35 копійок, а всього разом 10404 (десять тисяч чотириста чотири) гривні 55 копійок; стягнути з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування (моральна шкода) у розмірі 40 200 (сорок тисяч двісті) гривень 00 копійок; стягнути з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_2 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 2 317 (дві тисячі триста сімнадцять) гривень 28 копійок, три відсотки річних у розмірі 237 (двісті тридцять сім) гривень 90 копійок, інфляційні втрати у розмірі 807 (вісімсот сім) гривень 86 копійок, а всього разом 3363 (три тисячі триста шістдесят три) гривні 04 копійки.

Вимоги обгрунтовані тим, що 01 грудня 2022 року у м. Сколе Стрийського району Львівської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автобус марки «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , від отриманих тілесних ушкоджень останній помер у лікарні. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 02 грудня 2022 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000210 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 22 серпня 2023 року кримінальне провадження №0000210 від 02 грудня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 5 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із смертю обвинуваченого ОСОБА_3 .

Відповідальність водія транспортного засобу - автобус марки «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно полісу №АР/3061481 у ПрАТ АСК «Скарбниця».

16 жовтня 2024 року на адресу ПрАТ АСК «Скарбниця» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах сина загиблого ОСОБА_1 , доньки загиблого ОСОБА_2 та долучено всі необхідні для прийняття рішення документи, передбачені статтею 35 Закону. Загальна сума страхового відшкодування складає 164 570,64 грн., з яких: 80 400,00 грн. моральна шкода (для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 40 200,00 грн.); 44 170,64 грн. витрати на лікування для ОСОБА_1 ; 40 000,00 грн. витрати на спорудження пам`ятника для ОСОБА_1

18 листопада 2024 року до матеріалів страхової справи було долучено завірену копію ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 22.08.2023 про закриття кримінального провадження №0000210 від 02 грудня 2022 року у зв`язку із смертю обвинуваченого, а також відповідь КНП «1-ше територіальне медичне об`єднання м. Львова» із долученням посмертного епікризу та листків лікарських призначень за період стаціонарного лікування ОСОБА_4 з 05.12.2022 по 13.12.2022.

19 грудня 2024 року відповідачу скерована заява про долучення документів, а саме: відповідь КНП «Територіальне медичне об`єднання Стрийська міська об`єднана лікарня» із долученням виписки з медичної карти та листків лікарських призначень за період стаціонарного лікування ОСОБА_4 з 01.12.2022 по 05.12.2022.

Листом від 13 січня 2025 року ПрАТ АСК «Скарбниця» прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачам у розмірі заявленої суми. Відмова моивована тим, що страхова компанія позбавлена можливості встановити факт настання цивільно-правової відповідальності, оскільки позивачами не надано документу, який підтверджує вину водія транспортного засобу - автобуса марки «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 . При цьому, посилається на те, що ухвала суду, якою закрито кримінальне провадження у зв`язку із смертю обвинуваченого не підтверджує вину особи, яка вчинила ДТП.

Рішення ПАТ «АСК «Скарбниця» про надання додаткових документів на підтвердження вини водія транспортного засобу - автобуса марки «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування стало підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення страхового відшкодування. Просили позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 124370 (сто двадцять чотири тисячі триста сімдесят) гривень 64 копійки (з яких: 40 200,00 грн. моральна шкода, 44 170,64 грн. витрати на лікування, 40 000,00 грн. витрати на спорудження пам`ятника).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_1 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 7 169 (сім тисяч сто шістдесят дев`ять) гривень 20 копійок, три відсотки річних у розмірі 736 (сімсот тридцять шість) гривень 00 копійок, інфляційні втрати у розмірі 2 499 (дві тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 35 копійок, а всього разом 10 404 (десять тисяч чотириста чотири) гривні 55 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування (моральна шкода) у розмірі 40 200 (сорок тисяч двісті) гривень 00 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_2 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 2 317 (дві тисячі триста сімнадцять) гривень 28 копійок, три відсотки річних у розмірі 237 (двісті тридцять сім) гривень 90 копійок, інфляційні втрати у розмірі 807 (вісімсот сім) гривень 86 копійок, а всього разом 3 363 (три тисячі триста шістдесят три) гривні 04 копійки.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь держави судовий збір в сумі 1783 (одна тисяча сімсот вісімдесят три) гривні 38 копійок.

Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року заяву представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Скочиляс Ірини Мирославівни про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень.

Рішення суду та додаткове рішення оскаржила представник відповідач ПрАТ "Акціонерна Страхова компанія "Скарбниця" Горбаєнко А.С., вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до помилкових висновків у рішенні.

В апеляційній скарзі зазначає, що заява про страхове відшкодування подається протягом 30 днів з дня повідомлення про ДТП, при цьому позивачі подали заяву лише 16.10.2024, тобто через понад 22 місяці після ДТП та смерті водія, причини порушення строків відсутні або належним чином не обґрунтовані.

Таким чином, знаючи про факт ДТП та його наслідки, позивачі свідомо зволікали з реалізацією свого права, однак суд першої інстанції не надав оцінки таким обставинам.

Покликається на те, що 01.01.2025 набрав чинності новий ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким змінено обсяг та склад документів, необхідних для виплати страхового відшкодування, зокрема, передбачено право страховика вимагати копію вироку.

При цьому, вирок у справі наданий не був, що перешкоджає належному розгляду справи згідно актуального законодавства.

15.01.2025 ПрАТ "Акціонерна Страхова компанія "Скарбниця", діючи на виконання вимог чинного законодавства, звернулося із обґрунтованим запитом до позивачів про надання вироку, однак не надавши жодної відповіді позивачі звернулися із позовом до суду.

Таким чином, позивачі звернулися до суду після набрання чинності законом № 3720-ІХ, однак суд не звернув уваги на колізію між двома законами та неправомірно визнав дії позивачів правомірними.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити вимоги ПрАТ "Акціонерна Страхова компанія "Скарбниця".

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року представник ПрАТ "Акціонерна Страхова компанія "Скарбниця" Горбаєнко А.С. зазначає, що таке є необґрунтованим, незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права.

Покликається на те, що надані документи не підтверджують індивідуального представництва кожного із позивачів, а справа не є складною, не містить ознак юридичної або фактичної складності, що б могло обґрунтовувати збільшений розмір гонорару, оскільки розгляд справи обмежився поданням стандартного пакету документів, при цьому суд має оцінювати розумність витрат на правничу допомогу, виходячи, зокрема, із засад складності справи.

Варість послуг завищена та не відповідає реальним витратам часу, оскільки з опису послуг випливає, що вся робота у межах справи виконувалася упродовж кількох днів, натомість вважає, що загальний обсяг не перевищує 9 годин роботи.

З наведеного слідує, що погодинна ставка становить 2000,00 грн. за годину, що значно перевищує середньо ринкові показники.

Також, розмір витрат на правничу допомогу не є пропорційним щодо суми позову, покликається на судову практику, а також критерії, які застосовує Європейський суд з прав людини у цьому контексті.

Просить скасувати додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року.

30.05.2025 та 11.06.2025 на адресу апеляційного суду надійшли відзиви представника ОСОБА_5 на апеційні скарги, просить залишити скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_5 апеляційні скарги заперечила, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам відзивів на апеляційні скарги.

Представник відповідача в судове засідання 14 жовтня 2025 року не прибула, подала заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалючи рішення по суті спору та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільним кодексом України.

Згідно із ст. 27.3 Закону страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Також, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть, загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Врахувавши розмірмінімальної заробітної плати у місячному розмірі на день настання страхового випадку (6 700,00 грн), суд стягнув по 40 200 грн. моральної шкоди для кожного з позивачів.

Доводи сторони відповідача стосовно завищеного розміру моральної шкоди суд відкинув, оскільки такий чітко визначений законом.

Крім цього, суд вважав незрозумілими твердження відповідача про те, що позивачами не надано до матеріалів страхової справи документу, який підтверджує вину водія транспортного засобу та те, що така вина не була встановлена, оскільки в матеріалах цивільної справи наявна ухвала Сколівського районного суду Львівської області від 22 серпня 2023 року, з якої вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 під час судового розгляду, помер, відносно нього закрито провадження, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Іншим словами, кримінальне провадження було закрито судом із нереабілітуючої підстави, а саме у зв`язку із смертю обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Більше того, із копії обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000210 від 02 грудня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, слідує, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, тобто сам обвинувачений свою провину у вчиненні ДТП не заперечував.

При вирішенні справи, суд врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21), у якій йдеться про те, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини, тобто перед потерпілим мають однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Врахувавши положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд дійшов висновку, що до заяви про виплату страхового відшкодування потерпілими надано страховій компанії всі необхідні документи, які передбачені ст. 35 Закону.

Крім цього, слідуючи позиції касаційного суду, викладеній у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №208/4598/21, за якою наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні, тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Таким чином, відповідач безпідставно не виконує свої зобов`язання, визначені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а аргументи відповідача є необґрунтованими і непереконливими.

Що стосується стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд виходив із правового висновку Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі 6-192цс16, від якого не відступав Верховний Суд та який зводиться до того, що право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає (та відповідно перебіг позовної давності починається) з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто з моменту відмови страховика у виплаті страхового відшкодування, а саме з 13 січня 2025 року.

Оскільки основна вимога про відшкодування шкоди виникла внаслідок ДТП, у якій загинув ОСОБА_4 , стягнення штрафних санкцій є похідною позовною вимогою, не може існувати окремо від основного відшкодування шкоди, а тому теж стосується правовідносин, які виникли внаслідок смерті потерпілого.

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Тобто, позивачі, хоча і не є сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з відповідачем, але наділяються правами за цим договором: на їхню або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування.

Враховуючи викладене, суд прийшов переконання про те, що позивачі довели суду про підставність заявлених вимог щодо стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, відтак врахував наданий представником позивачів розрахунок сум, оскільки відповідачем не спростовано розміру інфляційних збитків, пені та 3% річних та не подано жодних доказів щодо невірного розрахунку цих показників.

Крім цього, суд стягнув з відповідача судовий збір у дохід держави.

Ухвалюючи у подальшому додаткове рішення у справі, суд першої інстанції врахував копії договорів про надання правничої допомоги №26.08.24 від 26 серпня 2024 року, детальний опис наданих послуг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , платіжні інструкції №2.116907695.1 від 26 серпня 2024 року та №1.116930399.1 від 26 серпня 2024 року про оплату за адвокатські послуги, складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, дійшов висновку, що з відповідача відповідача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 9000 грн на користь кожного позивача.

Перевіряючи законність оскаржуваних рішень, колегія суддів виходить такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

01 грудня 2022 року у м. Сколе Стрийського району Львівської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автобус марки «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 02 грудня 2022 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000210 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 22 серпня 2023 року кримінальне провадження № 0000210 від 02 грудня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2022 року, а саме: на автобус марки «БАЗ А079.23», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами vin-код) НОМЕР_2 , який належить ТзОВ «Стрийське АТП», що зареєстроване у м. Стрий Львівської області, вул. Болехівська, 2.

Речовий доказ - автобус марки «БАЗ А079.23», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами vin-код) НОМЕР_2 , який належить ТзОВ «Стрийське АТП», що зареєстроване у м. Стрий Львівської області, вул. Болехівська, 2 - повернуто власнику.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Колегія суддів виходить з того, що враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.

В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 02.12.2021, справа № 449/1689/19 наголосив, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 284 КК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

Абзацом 2 ч. 7 ст. 284 КПК України передбачено, що якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1, 10 частини першої ст. 284 КПК України, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 10 ст. 284 КПК України за наявності підстави для закриття кримінального провадження, передбаченої пунктом 5 частини першої ст. 284 КПК, суд - до постановлення ухвали про закриття кримінального провадження направляє у порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення повідомлень, одному з близьких родичів або члену сім`ї, коло яких визначено цим Кодексом, та/або захиснику обвинуваченого копію клопотання прокурора про закриття кримінального провадження із роз`ясненням права заявити клопотання про непогодження із закриттям кримінального провадження. Кримінальне провадження закривається, якщо у 10-денний строк не надійшло клопотання про непогодження із закриттям кримінального провадження. Клопотання про непогодження із закриттям кримінального провадження розглядається прокурором у строки та порядку, передбачені статтею 220 цього Кодексу.

Як вбачається із ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 22 серпня 2023 року, дружина обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечила проти закриття кримінального провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із смертю обвинуваченого.

Таким чином, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що кримінальне провадження було закрито судом із нереабілітуючої підстави, а саме у зв`язку із смертю обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Більше того, як вбачається із копії обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000210 від 02 грудня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відтак обвинувачений дійсно визнавав свою вину у ДТП.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Звертаючись із позовними вимогами, позивачі свої доводи зводять до того, що відповідач, як старховик відмовився у добровільному порядку виплатити страхові виплати, обгрунтовує тим, що страхова компанія позбавлена можливості встановити факт настання цивільно-правової відповідальності, оскільки позивачами не надано документу, який підтверджує вину водія транспортного засобу - автобуса марки «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , тому просять стягнути такі у примусовому порядку, а також, оскільки страховик прострочив грошове зобов`язання, просять застосувати до такого штрафні санкції, передбачені статтею 625 ЦК України.

Фактично, заперечуючи позовні вимоги та висновки суду першої інстанції щодо таких, відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця», як страховик свої доводи зводить до того, що підстави для виплати страхового відшкодування відсутні, звертає увагу на те, що позивачі звернулися до суду після набрання чинності законом № 3720-ІХ, однак суд не звернув уваги на колізію між двома законами та неправомірно визнав дії позивачів правомірними.

Враховуючи наведене, виключною правовою проблемою у спірних правовідносинах є встановлення права потерпілих осіб на відповідне відшкодування, яке кореспондується із обов`язком страховика на виплату такого, а також підставність покладення на страховика штрафних санкцій у зв`язку з невчасною виплатою відшкодування, тобто виконання свого зобов`язання.

Так, загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі №204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Іншими словами, колегія суддів погоджується із тим, що сам лише факт загибелі батька позивачів, яка наступила у зв`язку із наїздом автомобіля, як джерела підвищеної небезпеки, спричинив останнім шкоду, як дітям, що є встановленим та за жодних обставин не може бути спростованим.

З врахуванням наведеного, доводи відповідача, які зводяться до того, що у спірних правовідносинах відсутнє судове рішення (вирок) щодо вини водія транспортного засобу, який здійснив наїзд на ОСОБА_4 не заслуговують на увагу та фактично не мають правового значення, оскільки будь які докази завдання шкоди позивачам внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, у матеріалах справи відсутні.

З матеріалів спарви вбачається, що відповідальність водія транспортного засобу - автобус марки «БАЗ», р.н. НОМЕР_1 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ АСК «Скарбниця», згідно полісу №АР/3061481.

Колегія суддів виходить з того, що регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина друга статті 999 ЦК України).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон № 1961-IV визнано таким, що втратив чинність Законом України 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 3720-IX). Згідно пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення вдію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону […..]. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами).

З огляду на дату настання страхового випадку (01 грудня 2022 року) та дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону № 1961-IV, інші доводи апеляційної скарги у цьому контексті не відповідають вимогам закону та є безпідставними.

Таким чином, спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та главою 82 підрозділу 2 розділу III ЦК України.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно із пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначається, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)).

Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.

Такий висновок послідовно підтриманий практикою касаційного суду, у якій наголошено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, зокрема аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

Враховуючи наведене, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відповідно до ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Ця стаття також передбачає, що повинна містити заява, а також які документи додаються до такої, при цьому, вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника, в тому числі вироку суду, яким встановлено вину водія забезпеченого транспортного засобу в скоєнні ДТП чи будь-яких інших документів на підтвердження обставин ДТП, не містить.

Відповідно до п. 36.1 ст. 36 вказаного вище Закону страховик, керуючись нормами Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

16 жовтня 2024 року позивачі скерували на адресу ПрАТ АСК «Скарбниця» заяву про виплату страхового відшкодування та долучили необхідні для прийняття рішення документи, передбачені статтею 35 Закону. Зокрема, загальна сума страхового відшкодування складає 164570,64 грн., з яких: 80 400,00 грн. моральна шкода (для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 40 200,00 грн.); 44 170,64 грн. витрати на лікування для ОСОБА_1 ; 40 000,00 грн. витрати на спорудження пам`ятника.

18 листопада 2024 року до матеріалів страхової справи було долучено завірену копію ухвали Сколівського районного суду Львівської області від 22.08.2023 року, про закриття кримінального провадження №0000210 від 02 грудня 2022 року, у зв`язку із смертю обвинуваченого, а також відповідь КНП «1-ше територіальне медичне об`єднання м. Львова» із долученням посмертного епікризу та листків лікарських призначень за період стаціонарного лікування ОСОБА_4 з 05.12.2022 по 13.12.2022.

19 грудня 2024 року відповідачу скерована заява про долучення документів, а саме: відповіді КНП «Територіальне медичне об`єднання Стрийська міська об`єднана лікарня» із долученням виписки з медичної карти та листків лікарських призначень за період стаціонарного лікування ОСОБА_4 з 01.12.2022 по 05.12.2022.

Згідно із копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Сколівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 15 грудня 2022 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідний актовий запис № 274.

Слідуючи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 12 вересня 1986 року, актовий запис № 101, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками записані: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 27 січня 1988 року, актовий запис № 9, ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками також записані: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Згідно із свідоцтвом про шлюб, виданим 27 грудня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_8 після реєстрації шлюбу 12 вересня 2014 року з ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

Листом від 13 січня 2025 року ПрАТ АСК «Скарбниця» просить позивачів надати документ, який підтверджує вину водія транспортного засобу у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тим самим відмовляючи у виплаті страхового відшкодування на підставі наявних у матеріалах страхової справи документів.

Як вже зазначалося вище, у правовідносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини, тому повторної оцінки таким обставинам та діям страховика колегія суддів не надає.

Іншими словами, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що право на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права у позивачів виникло з моменту відмови страховика у виплаті страхового відшкодування, а саме з 13 січня 2025 року.

Так, стаття 33 Закону № 1961-IV визначає дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати).

Зокрема, підпунктом 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV встановлено обов`язок водія транспортного засобу, причетного до ДТП з використанням забезпеченого транспортного засобу невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання страхового випадку.

Як зазначив Верховний Суд постанові від 18.07.2018 у справі № 759/19724/15-ц, такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості розпочати розслідування, перевірити обставини ДТП власними силами, визначити розмір шкоди і запобігти необґрунтованим виплатам.

У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 по справі № 619/4145/15-ц зазначено, що системний аналіз положень страхового законодавства України дає підстави вважати, що письмове повідомлення страховика про ДТП не є виключним обов`язком потерпілої сторони, а тому не може слугувати правовою підставою для відмови у здійсненні страхової виплати.

Відповідно до ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (ст. 23 Закону № 1961-IV № 1961-IV).

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ст.24.1 Закону № 1961-IV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Статтею 27.1 Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно із ст. 27.3 Закону страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до ст. 27.4 Закону страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Пунктом 27.5 статті 27 Закону визначено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Враховуючи наведене, а також встановлений у статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» граничний розмір мінімальної заробітної плати, який на час ДТП становив 6 700,00 грн., що розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди становить 80 400,00 грн. (6 700 грн. х 12 ), відтак кожному із позивачів належиться по 40 200,00 грн. законодавчо визначеного розміру моральної шкоди, що свідчить про обґрунтованість висновків суду у цій частині.

Крім цього, суд також стягнув на користь ОСОБА_1 44 170,64 грн. витрати на лікування, 40 000,00 грн. витрати на спорудження пам`ятника, які є документально підтверджені та жодним чином не спростовані зі сторони відповідача.

Стаття 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати)

Так, згідно п. 37.1.4. ст. 37 закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю та життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Виходячи з правової позиції наведеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2021 року в справі № 465/4287/15, попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Разом з цим, зважаючи на те, що з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, якою заподіяна шкода життю потерпілого (грудень 2022 року) та до часу звернення із заявою до ПрАТ АСК «Скарбниця» (16 жовтня 2024 року) про виплату страхового відшкодування, не минуло трьох років, позивачі не можуть вважатися такими, що пропустили відповідний строк.

Враховуючи наведене та ліміт відповідальності за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну життю особи, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про стягнення із страховика відповідного страхового відшкодування.

У п. 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників м наземних транспортних засобів» визначено що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму та обов`язок страхувальника виплатити страхове відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди у разі настання страхового випадку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення індексу інфляції та 3 % річних.

Зважаючи на те, що судом встановлено право позивачів на отримання виплати страхового відшкодування і невиконання такого відповідачем у визначений законом строк, колегія суддів погоджується з тим, що позивачі мають право на стягнення пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Крім цього, розрахунок пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які просять стягнути позивачів щодо належних їм сум, жодним чином не спростований зі сторони страховика, будь яких альтернативних розрахунків останнім не запропоновано.

Інші доводи апеляційної скарги на рішення суду по суті спору не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Що стосується судових витрат на правову допомогу, які стягнуті додатковим рішенням, колегія суддів зазначає таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

З матеріалів справи встановлено, що у позовній заяві представником позивачів адвокатом Скочиляс І.М. заявлено про наявність у позивачів судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу (попередній (орієнтовний) розрахунок 18000 грн.), подавши 14.04.2025 заяву про ухвалення додаткового рішення у даній справі, представник просить про стягнення цієї суми на користь позивачів, тобто по 9000,00 гнр кожному.

Так, правнича допомога позивачам надавалася адвокатом Скочиляс Іриною Мирославівною (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.02.2020 серії ЛВ №001906, видане Радою адвокатів Львівської області), на підставі договорів про надання правничої допомоги №26.08.24 від 26 серпня 2024 року, укладеними між позивачами та адвокатом.

На підтвердження понесення позивачами витрат на правничу допомогу, представником надано копії договорів про надання правничої допомоги №26.08.24 від 26 серпня 2024 року, згідно п.6.1 яких умови та порядок розрахунків оплати праці Адвоката, визначаються Сторонами в Додатках до цього Договору; детальний опис наданих послуг та платіжні інструкції про оплату за адвокатські послуги на суму 18000,00 грн.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

В свою чергу, тривалість спірних правовідносин (категорія справи), той факт, що зазнавши шкоди ще у 2022 році та маючи на таку право, яке визначено законом, позивачі не взмозі отримати належного їм відшкодування через відповідну поведінку відповідача, що на переконання колегії суддів, свідчить про необхідність стягнення витрат на правову допомогу у розмірі про який просять позивачі.

Заперечуючи розмір витрат на правову допомогу, який стягнутий судом першої інстанції, представник відповідача покликається на простоту спірних правовідносин та послідовну судову практику, при цьому, у доводах апеляційної скарги не погоджується із правильним застосуванням місцевим судом норм матеріального права.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що надання послуг з представництва є індивідуалізованою діяльністю та навіть за наявності одного договору у якому наявні два клієнти, вважається, що послуги адвокат надає кожному із них, оскільки кожен із клієнтів є самостійним суб`єктом (учасником) правовідносин та вправі відмовитися від одного адвоката та укласти договір з іншим.

Окремо колегія суддів вважає за можливе зазначити, що виконання відповідачем, як страховиком свого зобов`язання (що слідуючи матеріалам справи є предметом даного провадження) у строки відведені законом для цього, виключало б необхідність стягнення витрат на правову допомогу у судовому порядку та інших штрафних санкцій, як і розгляду справи в принципі.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду, викладених у додатковому рішенні, тому підстави для зміни чи скасування аткого, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Акціонерна Страхова компанія "Скарбниця" - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 28 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк