Єдиний унікальний номер судової справи 490/9195/20
Номер провадження 22-ц/812/1673/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

13 жовтня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Чистою В.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Кучерявої Т.Ю.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 01 липня 2025 року, під головуванням судді Шолох Л.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про відшкодування моральної шкоди, треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, Комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин»,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Миколаївської міської ради про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 березня 2019 року ОСОБА_1 під час прогулянки по АДРЕСА_1 зазнала нападу безпритульного собаки, який покусав її за праве стегно.

Маючи медичну освіту та усвідомлюючи ризик зараження інфекційними хворобами, позивач звернулася до найближчої аптеки з метою придбання засобів для оброблення рани.

В подальшому позивач дізналася, що окрім неї вказана тварина покусала й інших людей.

На місце події було викликано поліцію та швидку медичну допомогу, яка госпіталізувала позивача та інших постраждалих. ОСОБА_1 пройшла курс вакцинації від сказу, перебуваючи на стаціонарному лікуванні.

В подальшому підтвердилось, що безпритульний собака, який покусав позивача та інших постраждалих, був заражений сказом.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_1 пройшла курс вакцинації від сказу, вона пережила та переживає сильний стрес та душевні страждання з приводу зараження сказом та укусом безпритульного собаки, оскільки сказ є смертельною інфекційною хворобою, і навіть своєчасна вакцинація не гарантує уникнення страшних наслідків.

Психологічні та душевні страждання також полягають у тому, що позивач повинна була проходити стаціонарне лікування та приймати багаторазові щеплення, які мають побічні ефекти.

При цьому, з часу нападу тварини погіршилось самопочуття позивача та вона відчуває фізичний дискомфорт, нетипову втому.

Все вищенаведене завдало їй моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 50 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з Миколаївської міської ради 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.

У відзиві на позовну заяву Миколаївська міська рада зазначила, що проти задоволення позову заперечує, оскільки твердження позивача про спричинення шкоди саме безпритульним собакою не ґрунтуються на доказах, як і не доведено, що її вкусив саме той собака, щодо якого встановлено інфікування вірусом сказу, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Питання безпритульних собак були вирішені міською радою шляхом створення КП ММР «Центр захисту тварин». Весь комплекс робіт поводження з безпритульними тваринами покладено саме на це комунальне підприємство. Доводи позивача про невжиття заходів ММР щодо профілактики та запобігання поширення сказу є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вказаними повноваженнями наділені органи Держпродспоживслужби, основними завданнями яких є здійснення відповідно до закону державного ветеринарно-санітарного контролю та державного нагляду за здоров`ям та благополуччям тварин. Також, посилаючись на судову практику, зазначає, що визначений позивачем розмір компенсації моральної шкоди є необґрунтованим, завищеним та не підтвердженим доказами.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 вересня 2024 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради (далі Департамент ЖКГ ММР) та Комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» (далі КП ММР «Центр захисту тварин») (а.с.157).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Миколаївської міської Ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з Миколаївської міської ради на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення районного суду мотивовано тим, що обставини наявності завдання моральної шкоди, підтверджуються належними доказами та не викликають сумнів у їх об`єктивності, протиправність та вина відповідача в її заподіянні полягає у бездіяльності відповідача саме органом місцевого самоврядування Миколаївською міською радою була допущена бездіяльність у питанні благоустрою населених пунктів з метою забезпечення безпечних умов для життя і здоров`я жителів територіальної громади.

В апеляційній скарзі Миколаївська міська рада, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та постановити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки районного суду про доведеність обставини завдання тілесних ушкоджень позивачці ґрунтуються на припущеннях, оскільки матеріали справи не містять, та судом першої інстанції не досліджено жодного доказу, який би підтверджував висновок суду про кількість безпритульних собак у місті Миколаєві, а також той факт, що шкоду позивачу спричинено саме твариною, якій проведено дослідження та відносно якої складений звіт про результати дослідження патологічного (біологічного) матеріалу №000946 п.м./19 від 29 березня 2019 року.

Суд першої інстанції помилково, всупереч положенням ст.1176 ЦК України, поклав відповідальність за шкоду, завдану позивачу, на Миколаївську міську раду, тоді як останньою створено КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» і саме вказане підприємство має займатися регулюванням чисельності безпритульних тварин, затверджено Правила утримання домашніх собак та котів в місті Миколаєві.

Судом помилково не застосована ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», тоді як міською радою в повному обсязі виконані завдання, покладені на неї частиною 1 цієї статті, і як наслідок, суд неправильно встановив орган, відповідальний за порушення у сфері благоустрою, яким є виконавчий комітет міської ради.

Суд помилково, без врахування положень ст.24 Закону України «Про захист тварин від жорсткого поводження», ст.341 ЦК України та п.п.5.6-5.8 Правил утримання домашніх собак та котів в місті Миколаєві дійшов висновку, що на момент завдання шкоди позивачу собака, який наніс укуси, був безпритульним і перебував у власності територіальної громади.

За такого не доведеними є усі складові, необхідні для покладання на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди позивачу: незаконність рішень, дій або бездіяльності міської ради, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність міської ради.

До того ж суд не мав повноважень у цивільній справі встановлювати бездіяльність відповідача.

Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні апеляційної інстанції від 13 жовтня 2025 року позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кучерява Т.Ю. зазначали про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки вважали, що вони спростовуються наявними у справі доказами.

Представники відповідача та третіх осіб в судове засідання апеляційної інстанції від 13 жовтня 2025 року не з`явилися, були повідомлені про місце, день та час судового засідання шляхом направлення судової повістки відповідачу та третім особам у справі через підсистему Електронний суд.

Учасники справи клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надсилали, доказів поважності причин неявки суду представлено не було.

Відповідно до ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо сторони, представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність учасників справи, які не з`явились до апеляційного суду, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, та наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляд справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і оновоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 28 березня 2019 року по вулиці Театральній в місті Миколаєві позивача покусав бродячий собака, внаслідок чого вона звернулась до лікарні і їй було встановлено діагноз: «укушена рана правого стегна (Кл.ХІХ S-71.1 Кл.ХХ W-54)».

Із зазначеним діагнозом, позивач з 28 березня 2019 року по 11 квітня 2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Міській лікарні швидкої медичної допомоги», де їй проведено курс профілактичної антирабічної вакцинації.

Безпритульного собаку, який покусав позивача, була відловлено, а згодом підтвердилося, що цей собака заражений сказом, від чого помер.

Відповідно до карти звернення за антирабічною допомогою №2380 ОСОБА_1 пройшла курс лікування з 28 березня 2019 року по 25 квітня 2019 року за діагнозом «укушена рана внутрішньої поверхні верхньої третини правого стегна» (а.с.21).

З екстреного повідомлення про інфекційне захворювання від 28 березня 2019 року, направленого до Миколаївського міського відділу лабораторних досліджень, вбачається, що 28 березня 2019 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: множині укушені рани верхньої третини правого стегна (а.с.17).

Згідно з картою епідеміологічного обстеження №141 вогнища інфекційного захворювання, ОСОБА_1 28 березня 2019 року о 13-45 год. поступила до Міського травматологічного пункту Міської лікарні швидкої медичної допомоги міста Миколаєва з діагнозом «численні укушені рани верхньої третини правого стегна», симптоми: рани, біль, ризик інфікування вірусом сказу. Результат обстеження джерела зараження: 29 березня 2019 року Миколаївська ВЛМРДЛ Держпродспоживслужби виявлено вірус сказу (а.с.15).

Відповідно до Звіту про результати дослідження патологічного (біологічного) матеріалу №000946 п.м./19 від 29 березня 2019 року Випробувальної лабораторії Миколаївської регіональної Державної лабораторії Держпродспоживслужби, на вірусологічне випробування із супровідним листом КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» направлена «одна голова собаки (безхазяйний бродячий собака, виловлений біля онколікарні в АДРЕСА_1 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі слів постраждалих, у собаки була слинотеча, неспровокована агресія. Покусав 5 осіб». У надісланому матеріалі виявлений вірус сказу (а.с.12).

З відповіді Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на адвокатський запит адвоката Гайдаржи А.В. від 18 червня 2019 року зазначено, що окремо програми і плану профілактики та боротьби зі сказом та іншими зооантропонозними інфекціями у місті Миколаєві немає. Весь комплекс робіт поводження з безпритульними та домашніми тваринами покладено на КП ММР «Центр захисту тварин». Регулювання чисельності безпритульних тварин та тварин, що не утримуються людиною, але перебувають в умовах повністю або частково створюваних діяльністю людиною гуманними методами відбувається відповідно до Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста Миколаєва на 2015-2019 роки, затвердженої рішенням Миколаївської міської ради №45/3 від 23 січня 2015 року. Комплекс заходів передбачає виїзд бригади для відлову тварин, відлов та перетримку тварин, проведення стерилізації, профілактичних обробок та повернення тварин на попереднє місце існування.

Спеціалістами КП ММР «Центр захисту тварин» 28 березня 2019 року у районі вулиці Театральної ріг вулиці Миколаївської було відловлено безпритульного собаку, хвору на сказ. У зоні карантину, що визначена Державною надзвичайною протиепізоотичною комісією за період першого виявлення сказу до 31 травня 2019 року було відловлено та поміщено на карантин за підозрою на сказ 58 безпритульних собак. Крім того за період з 01 січня 2019 року по 31 травня 2019 року державною службою ветеринарної медицини щеплюються проти сказу безпритульні тварини, які перебувають на КП ММР «Центр захисту тварин». Так, за період з 01 січня 2019 року по 31 травня 2019 року щеплено 221 тварину (а.с.10).

З листа Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 31 травня 2019 року вбачається, що 28 березня 2019 року до спецлінії «102» ГУНП в Миколаївській області протягом дня надійшло три повідомлення від громадян про напади безпритульних собак поблизу місця розташування Миколаївського обласного онкологічного диспансеру, а саме по вулиці Театральній та проспекту Миру. Одне повідомлення оператором одразу було передано до КП ММР «Центр захисту тварин» (а.13).

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст.56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (ст.1173 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ч.4 ст.12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Статтею 15 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» встановлено, що для утримання безпритульних тварин створюються притулки для тварин, які можуть створюватися органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, громадськими і благодійними організаціями та фізичними особами. Притулки для тварин проводять свою діяльність за рахунок коштів їх власників, а також будь-яких інших не заборонених законом джерел. Місцеві бюджети можуть передбачати кошти на створення притулків для тварин та відшкодування витрат притулкам по утриманню тварин незалежно від форм власності.

Відповідно до ч.ч.1,6,7,9,10 ст.24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, собаки, незалежно від породи, належності та призначення, у тому числі й ті, що мають нашийники з номерними знаками і намордники, але знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, вважаються безпритульними і підлягають вилову.

Виловлені безпритульні домашні тварини протягом семи днів з дня їх вилову обов`язково утримуються на карантинних майданчиках служби або підприємства, що здійснює вилов, і можуть бути повернуті власникам із дозволу ветеринарної установи після пред`явлення реєстраційного посвідчення та оплати вартості витрат на вилов і утримання.

Виловлені бродячі домашні тварини протягом п`яти днів з дня їх вилову утримуються на карантинних майданчиках служби або підприємства, що здійснює вилов, і можуть бути передані спеціалізованим організаціям за їх бажанням для передачі їх у спеціалізовані притулки.

Якщо протягом двох місяців з моменту заявлення про затримання безпритульної тварини не буде виявлено її власника або він не заявить про своє право на неї, право власності на цю тварину переходить до особи, у якої вона була на утриманні та в користуванні.

У разі відмови особи, у якої безпритульна тварина була на утриманні та в користуванні, від набуття права власності на неї ця тварина переходить у власність територіальної громади, на території якої її було виявлено.

Відповідно до ст.341 ЦК України якщо протягом шести місяців з моменту заявлення про затримання бездоглядної робочої або великої рогатої худоби і протягом двох місяців - щодо інших домашніх тварин не буде виявлено їхнього власника або він не заявить про своє право на них, право власності на ці тварини переходить до особи, у якої вони були на утриманні та в користуванні.

У разі відмови особи, у якої бездоглядна домашня тварина була на утриманні та в користуванні, від набуття права власності на неї ця тварина переходить у власність територіальної громади, на території якої її було виявлено.

Частинами 1,2 статті 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).

Система місцевого самоврядування відповідно до ст.5 Закону України «Про місцеве самоврядування» включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Отже, встановивши, що позивач зазнала нападу безпритульного собаки на вулиці міста Миколаєва, внаслідок чого їй було завдано тілесних ушкоджень, через що проходила медичне лікування, перенесла стрес, відчувала фізичний біль, страх, побоювання за своє здоров`я, і ці відчуття посилювались через повідомлення, що собака був хворий на сказ, та можливість летального наслідку для неї, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу завдано моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінивши наявні у справі докази, як кожен окремо, так і докази в їх сукупності та взаємозв`язку, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Миколаєві по вулиці Миколаївській позивача покусав саме той безпритульний собака, який був відловлений в той же день працівниками КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин» та помер наступного дня, й у якого був виявлений вірус сказу.

Не заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів того, що позивача покусав саме безпритульний собака, оскільки наявними у матеріалах справи доказами зафіксовано факт укусу позивача саме безпритульним собакою, водночас відповідач не надав будь-яких доказів на їх спростування.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність такого факту через непроведення експертних досліджень щодо відповідності місця укусів щелепі тварини, щодо якої було проведено дослідження патологічного матеріалу, та погоджується з аргументами суду першої інстанції, який дійшов висновку, що об`єктивно було неможливим проведення експертного дослідження відповідності ран на стегні позивача та щелепи собаки, адже голова собаки, хворого на сказ, підлягає обов`язковому спалюванню (абзац 4 пункту 3.6 Інструкції «Про заходи щодо боротьби зі сказом тварин», затвердженої наказом Головного управління ветеринарної медицини з Держветінспекцією Міністерства сільського господарства і продовольства України від 15 березня 1994 року №5), оскільки сказ віднесений до особливо небезпечних вірусних захворювань всіх теплокровних тварин і людини (пункт 1 вказаної вище Інструкції).

Аргумент апеляційної скарги про те, що судом помилково покладено відповідальність за заподіяну позивачу шкоду саме на Миколаївську міську раду та не застосована ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», тоді як міською радою в повному обсязі виконані завдання, покладені на неї частиною 1 цієї статті, і як наслідок, суд неправильно встановив орган, відповідальний за порушення у сфері благоустрою, якими є: КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин», Виконавчий комітет міської ради та балансоутримувачі майна, а також не враховано створення відповідачем спеціального підприємства для вирішення проблеми безпритульних тварин у місті, колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Так, спірні правовідносини щодо відшкодування потерпілій особі, завданої внаслідок нападу безпритульної собаки шкоди виникли між цією особою та особою, яка утримувала безпритульного собаку. На підставі аналізу положень ст.ст.12,24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», ст.341 ЦК України колегія суддів вважає, що саме територіальна громада, інтереси якої представляє відповідна рада (у даній справі Миколаївська міська рада), є особою, яка утримує безпритульних домашніх тварин, в тому числі собак, і саме на неї покладається обов`язок з відшкодування завданої такою твариною шкоди.

Створення міською радою спеціалізованого комунального підприємства (такого як КП Миколаївської міської ради «Центр захисту тварин»), до повноважень якого відноситься регулювання чисельності безпритульних тварин гуманними методами, виявлення фактів наявності на території міста Миколаєва безпритульних собак та котів, відлов тварин, облік та реєстрація тварин, що потрапили до притулку; розміщення безпритульних тварин на карантинному майданчику; стерилізація та вакцинація безпритульних тварин тощо, не перекладає відповідальність за шкоду, заподіяну безпритульним собакою, на це підприємство.

Не є відповідальною особою у спірних правовідносинах й Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, оскільки представником територіальної громади міста Миколаєва є саме Миколаївська міська рада.

Отже, відповідальність за безпритульних тварин покладається на територіальні громади, на території яких їх було виявлено.

Аналогічного висновку дійшов у подібних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 21 січня 2019 року у справі №503/361/17 (провадження №61-28622св18).

Хибними є твердження відповідача, що районний суд не мав повноважень у цивільній справі встановлювати бездіяльність відповідача, тому що спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням шкоди, мають приватно-правовий характер і саме в межах розгляду даного цивільного спору суд, вирішуючи обґрунтованість вимог щодо покладання відповідальності за шкоду, зобов`язаний перевірити наявність усіх складових такої відповідальності, в тому числі правомірності дій (бездіяльності) особи, яка завдала шкоди.

На думку колегії суддів, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн., суд першої інстанції врахував характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань, яких зазнала позивач через укуси агресивного, безпритульного собаки, а саме сильний емоційний стрес, больовий шок, лікування антирабічними засобами та реакцію на необхідну для життя вакцину.

Отже, врахувавши стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

З огляду на зазначене безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що розмір стягненої районним судом суми на відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Інші доводи, які наведені в апеляційній скарзі, зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків районного суду, а тому апеляційна скарга Миколаївської міської ради на підставі ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 20 жовтня 2025 року