КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16468/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника відповідача - адвоката Мневця О. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Кисель Анни Сергіївни, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Диби О. В.

від 12 серпня 2025 року

у цивільній справі № 756/6186/25 Оболонського районного суду міста Києва

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2025 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, в якому зазначав, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . До вказаної квартири подаються послуги з гарячого водопостачання та централізованого опалення. Позивач зобов`язання виконує належним чином, водночас відповідачі свої зобов`язання не виконують, не здійснюють платежів за отримані послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка складається з: 19 100,90 грн - заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води, інфляційної складової боргу у розмірі 3 025,53 грн, трьох відсотків річних у розмірі 772,20 грн, 3 288,16 грн - заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії, інфляційної складової боргу у розмірі 481,15 грн, трьох відсотків річних у розмірі 140,42 грн, пені у розмірі 170,85 грн, 69 526,96 грн - заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води, інфляційної складової боргу у розмірі 8 940,07 грн, трьох відсотків річних у розмірі 2 150,70 грн, пені у розмірі 2 616,68 грн, 5,17 грн - заборгованості з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії. Просив стягнути з відповідачів вказану суму заборгованості, яка становить всього 109 931,59 грн, а також судові витрати по справі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість у розмірі 109 931 грн 59 коп., яка складається з: 19 100,90 грн - заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води, інфляційної складової боргу у розмірі 3 025,53 грн, трьох відсотків річних у розмірі 772,20 грн, 3 288,16 грн - заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії, інфляційної складової боргу у розмірі 481,15 грн, трьох відсотків річних у розмірі 140,42 грн, пені у розмірі 170,85 грн, 69 526,96 грн - заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води, інфляційної складової боргу у розмірі 8 940,07 грн, трьох відсотків річних у розмірі 2 150,70 грн, пені у розмірі 2 616,68 грн, 5,17 грн - заборгованості з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року виправлено описку у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року у даній цивільній справі.

В апеляційній скарзі адвокат Кисель А. С., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Стягнути по справі судові витрати вигляді судового збору, а також витрати на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, базуючись на хибному твердженні про те, що відповідачі були належним чином повідомлені, але не отримали кореспонденцію, і не подали відзив. Звертає увагу, що насправді вона отримала копію позовної заяви 13.06.2025, що підтверджується даними трекінгу «Укрпошти» за номером 494, а не проігнорувала її, як зазначено в оскаржуваному рішенні. Наголошує, що своєчасно подала відзив на позовну заяву через підсистему «Електронний суд», проте суд першої інстанції безпідставно залишив цей документ поза увагою, чим фактично позбавив сторону відповідача права на захист та змагальність процесу.

Щодо суті позовних вимог, апелянт вважає розрахунок заборгованості, наданий позивачем, «штучним» та таким, що ґрунтується на припущеннях. Звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази наявності, справності та повірки вузлів комерційного обліку, на підставі яких нібито проводилися нарахування. Скаржник посилається на порушення ч. 1 ст. 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», зазначаючи, що зняття показань лічильників мало відбуватися щомісяця у присутності споживача, чого зроблено не було, а відповідні звіти про споживання відсутні.

Вказує, що у розрахунку боргу позивачем та судом не було застосовано обов`язкову Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджену наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315. Пояснює, що оскільки у квартирі ( АДРЕСА_1 ) відсутній індивідуальний лічильник, розподіл тепла мав здійснюватися за спеціальною Формулою 2 (пункт 2 розділу ІІ Методики). Ця формула вимагає від загального обсягу споживання будинком віднімати обсяги, спожиті приміщеннями з лічильниками, витрати на функціонування системи опалення будівлі та місць загального користування, і лише залишок розподіляти пропорційно площі. Апелянт стверджує, що позивач проігнорував цей алгоритм, а надані ним корінці нарядів містять лише загальну інформацію про будинок і не можуть бути доказом боргу по конкретній квартирі без детального розрахунку складових формули.

Крім того, апелянт зауважує, що позивач не надав доказів дотримання температурного режиму в опалювальний період та відсутності претензій до якості послуг, що також впливає на правильність нарахувань згідно з п. 7 Правил надання послуги (постанова КМУ від 21.08.2019 № 830). Враховуючи недоведеність тіла боргу, скаржник вважає безпідставними і вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 (апелянта) - адвокат Мневець О. М. підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Позивач в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив із того, що відповідачі як зареєстровані мешканці квартири фактично користуються послугами централізованого опалення та гарячого водопостачання, а тому несуть солідарний обов`язок щодо їх оплати незалежно від наявності паперового договору. Встановивши, що КП «Київтеплоенерго» є належним виконавцем послуг та правонаступником боргових зобов`язань перед ПАТ «Київенерго», суд дійшов висновку про доведеність факту надання послуг через підключення будинку до мереж. Суд визнав наданий позивачем розрахунок заборгованості у сумі 109 931,59 грн, що включає основний борг, інфляційні втрати та 3% річних, правильним та неоспореним.

Колегія суддів погоджується із такими висновками з наступних підстав.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині повідомлення сторін та розгляду відзиву, колегія суддів зазначає таке.

Посилання апелянта на неотримання судових повісток спростовуються змістом самої апеляційної скарги, в якій сторона підтверджує факт отримання копії позовної заяви та обізнаність про наявність судового провадження. За таких умов, зазначення судом першої інстанції в описовій частині рішення про повернення конверта з відміткою «за закінченням терміну зберігання» не призвело до ухвалення незаконного рішення по суті спору.

Твердження про безпідставне неприйняття судом відзиву на позовну заяву є безпідставними. Процесуальним законом встановлено імперативні вимоги до форми та змісту заяв по суті справи, зокрема щодо підтвердження повноважень представника. Подання процесуального документа особою, яка не має на це належним чином підтверджених повноважень, не створює для суду обов`язку щодо його розгляду та врахування викладених у ньому доводів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Неналежне оформлення повноважень представника при поданні відзиву є процесуальним упущенням сторони відповідача, наслідком якого стала відсутність у матеріалах справи юридично значущих заперечень проти позову. За таких обставин суд першої інстанції, діючи в межах процесуального закону, правомірно здійснив розгляд справи за наявними у ній матеріалами, наданими позивачем.

Щодо матеріально-правового обґрунтування позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (як в редакції 2004 року, так і в редакції 2017 року) є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг, зокрема, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісяця.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок про те, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, якщо споживач фактично користувався ними.

Судом встановлено, що КП «Київтеплоенерго» є правонаступником боргових зобов`язань перед ПАТ «Київенерго» та з 01.05.2018 здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, маючи відповідну ліцензію. 11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги, у тому числі за адресою відповідачів.

На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34. Підключення будинку до мереж свідчить про надання послуг позивачем.

Згідно з інформацією з Реєстру територіальної громади м. Києва, відповідачі зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялися та не відключалися.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо.

Враховуючи, що відповідачі не виконують свої зобов`язання та не здійснюють платежів, у них утворилась заборгованість у розмірі 109 931,59 грн. Встановивши, що відповідачі фактично отримували послуги, але не оплачували їх, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу). Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

У контексті наведеного колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що належним чином оформлених заперечень чи контррозрахунків з боку відповідачів надано не було. Таким чином, відповідачі, несучи ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій, не реалізували своє право на спростування доводів позивача у суді першої інстанції.

Перевіряючи правильність нарахувань, колегія суддів враховує, що позивачем заявлено до стягнення та судом першої інстанції визнано обґрунтованою заборгованість у загальному розмірі 109 931,59 грн, яка складається з заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води (період з 01.05.2018 по 31.10.2021) у розмірі 19 100,90 грн, інфляційної складової боргу - 3 025,53 грн, 3% річних - 772,20 грн; заборгованості за послуги з постачання теплової енергії (період з 01.11.2021) у розмірі 3 288,16 грн, інфляційної складової боргу - 481,15 грн, 3% річних - 140,42 грн, пені - 170,85 грн; заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води (період з 01.11.2021) у розмірі 69 526,96 грн, інфляційної складової боргу - 8 940,07 грн, 3% річних - 2 150,70 грн, пені - 2 616,68 грн; а також заборгованості з плати за абонентське обслуговування у розмірі 5,17 грн.

Колегія суддів наголошує, що зазначені розрахунки є арифметично правильними, узгоджуються з наявними у справі доказами та відповідачами у визначений процесуальним законом спосіб не спростовані. В матеріалах справи відсутній обґрунтований контррозрахунок заборгованості, як і відсутні будь-які конкретні заперечення чи докази, що свідчили б про неправильність застосованих позивачем тарифів, обсягів спожитих послуг, періодів нарахування або наявність арифметичних помилок.

Оцінюючи доводи скарги щодо неправильності застосування методики нарахувань, колегія суддів звертає увагу на те, що посилання у тексті апеляційної скарги на окремі формули та положення Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (зокрема Методики № 315) не є достатнім доказом неправильності нарахувань позивача. Зазначені норми визначають порядок розрахунку, який підлягає застосуванню до конкретних фактичних даних (площ, обсягів споживання, показників вузлів обліку). Проте, ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду апелянт не надав власного контррозрахунку заборгованості, здійсненого на підставі наведених ним формул, який би спростовував суму, заявлену позивачем.

Твердження сторони відповідача про відсутність вихідних даних для проведення такого розрахунку колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 84 ЦПК України, та не звертався до суду із клопотаннями про витребування у позивача або балансоутримувача необхідної технічної інформації. За відсутності альтернативного розрахунку та за відсутності процесуальних дій щодо отримання доказів для його проведення, доводи апеляційної скарги про порушення методики нарахувань є непідтвердженими належними та допустимими доказами.

Також апеляційний суд враховує, що протягом спірного періоду відповідачі здійснювали часткові оплати за отримані послуги. При цьому пояснень та розрахунків, які б обґрунтовували розмір фактично сплачених сум, відповідачами також не надано. Невідповідність здійснених платежів будь-якому альтернативному алгоритму нарахування, а згодом - повне припинення оплати без належного правового обґрунтування, свідчить про невиконання відповідачами обов`язку щодо оплати спожитих послуг та не підтверджує наявність реального спору щодо обсягів споживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що інфляційні втрати та 3% річних не підлягають стягненню, оскільки є похідними від основної заборгованості, яку апелянт вважає недоведеною, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Оскільки судом встановлено та підтверджено факт наявності у відповідачів простроченого грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, правові підстави для звільнення боржників від відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, відсутні.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення, яка має компенсаційний, а не штрафний характер. Оскільки основна вимога про стягнення боргу судом визнана обґрунтованою, то й похідна вимога про стягнення передбачених законом нарахувань на суму боргу підлягає задоволенню. Посилання апелянта на недоведеність основного боргу спростовуються вищенаведеними висновками суду щодо правомірності нарахувань позивача, а інших доводів, у цій частині вимог апеляційна скарга не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, судові витрати відповідача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кисель Анни Сергіївни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 листопада 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов