КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2887/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Саліхова В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

у складі судді Волчка А. Я.

від 19 липня 2024 року

у цивільній справі № 369/14184/23 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

05.09.2023 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02.08.2016 відповідач підписав заяву № б/н про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої відповідач отримав кредит на картковий рахунок у вигляді встановленого кредитного ліміту. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився.

Оскільки відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав та має заборгованість, позивач був змушений звернутися з відповідним позовом до суду та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 068,77 грн, в т.ч.: 46 470,00 грн - заборгованість за кредитом, 10 598,77 грн - заборгованість за відсотками за користування відсотками; 0,00 грн нарахована пеня; 0,00 - нарахована комісія та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн 00 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року (з урахуванням ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2024 року, а.с. 149-150) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 470 грн та 2 185 грн 52 коп. судового збору. В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.08.2016 та постановити нове рішення, яким відмовити у позові.

Зазначає, що в матеріалах справи немає жодного доказу на підтвердження висновків суду про надання ОСОБА_1 кредитних коштів, а твердження суду про це є безпідставним. Матеріали справи містять лише ксерокопію заяви-анкети до договору про надання банківських послуг від 02.08.2016 та копії інших документів, таких як умови та правила обслуговування в АТ КБ «Приват Банк» та паспорт споживчого кредиту. На цих документах відсутній підпис з боку Відповідача, що свідчить про їх не ознайомлення, не укладення та не підписання ним. Позивач не надав до суду жодного кредитного договору. За таких обставин, без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови кредитного договору, неможливо встановити укладання саме цього договору та взагалі відношення відповідача до нього. Крім того, відповідач не отримував кредитні кошти від банку ні з каси, ні на свій поточний рахунок, а іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. Вважає, що додані до позову документи не містять жодного первинного бухгалтерського документу, який би підтверджував укладання кредитного договору та факт надання кредитних коштів. Надані банком документи не відповідають вимогам законодавства та не можуть підтверджувати факт надання ОСОБА_1 коштів у національній валюті. Оскільки матеріали, що додавались Позивачем, роздруковані із комп`ютера, не були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції, вони не є первинними бухгалтерськими документами.

Скаржник також звертає увагу на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, відповідно до якої ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, заявою-анкетою та їх підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в них не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Розрахунок заборгованості та інші надані до суду документи також не є документами, які можуть доводити погодження сторонами умов щодо розміру та сплати процентів.

Також вказує на те, що внаслідок відсутності належних доказів та згідно з положеннями ст.ст. 256, 257, 261, 265 ЦК України, загальна позовна давність (три роки) давно спливла по стягненню грошових коштів, пені та штрафів за кредитним договором б/н від 02.08.2016. Закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

23 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Рури Наталії Вікторівни, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Банк стверджує, що договір про надання банківських послуг укладено шляхом приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг. Анкета-заява б/н від 02.08.2016, підписана ОСОБА_1 , разом із Умовами та Правилами, Тарифами тощо, викладеними на сайті Банку, складає Договір. Відповідач визнав укладення договору та погодився з його умовами, оскільки вчинив дії, спрямовані на користування кредитними коштами та виконання умов договору, включаючи сплату відсотків (акцепт діями, ч. 2 ст. 642 ЦК України). Кредитний договір не є розірваним чи недійсним, тому презумується його правомірність (ст. 204 ЦК України). Крім того, дії відповідача, що користувався коштами, але заперечує договір, суперечать принципу добросовісності (venire contra factum proprium).

Банк стверджує, що надання кредитних коштів та наявність боргу підтверджує виписка по рахунку (додаток 5 до позовної заяви). Відповідно до Положення НБУ № 75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів. Виписка містить всі необхідні реквізити первинного документа. Вона чітко прослідковує, що Відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали. Банк посилається на висновки Верховного Суду, згідно з якими виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами. Відповідач не спростував розрахунок заборгованості.

Банк заперечує пропуск строку позовної давності. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією. Відповідно до висновків Верховного Суду України (справи № 6-14цс14 та № 6-61цс14), перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Згідно з розрахунком заборгованості, прострочена заборгованість виникла з 01.12.2022. Позивач звернувся до суду 31.08.2023, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів та вимог в частині позову, у задоволенні якого було відмовлено, рішення суду у відповідній частині не перевіряється.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив із того, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 виникли договірні правовідносини, оскільки 02.08.2016 року він підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Суд встановив, що кошти були фактично отримані та використані позичальником, але не повернуті ним у добровільному порядку, що свідчить про порушення його зобов`язань. Незважаючи на відсутність у заяві строку повернення кредиту, суд керувався частиною другою статті 530 ЦК України, яка надає кредитору право вимагати виконання зобов`язання в будь-який час, оскільки це порушує його права. На підставі цих фактів та наданого Банком розрахунку, суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з боржника заборгованості за тілом кредиту у сумі 46 470,00 грн.

Перевіривши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Встановлено, що на підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надав суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 б/н від 02.08.2016, в якій він виявляє бажання оформити на своє ім`я кредитну картку (а.с. 23).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення (а.с. 23).

Згідно з умовами та правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком (п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його користування, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити Банк штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 25, 26-63).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк», відповідачу 02.08.2016 було видано кредитну картку № НОМЕР_1 , з терміном дії до квітня 2018 року, 16.04.2018 - кредитну картку № НОМЕР_2 з терміном дії до квітня 2022 року, 07.10.2022 - кредитну картку № НОМЕР_3 з терміном дії до жовтня 2026 року (а.с. 22).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк», кредитний ліміт встановлений на картку відповідача змінювався:

02.08.2016 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 8 000 грн;

11.08.2016 року зменшено кредитний ліміт до 7 670 грн;

15.09.2016 року збільшено кредитний ліміт до 8 000 грн;

02.10.2018 року збільшено кредитний ліміт до 50 000 грн;

20.02.2019 року зменшено кредитний ліміт до 47 780 грн;

10.03.2019 року зменшено кредитний ліміт до 44 890 грн;

11.03.2019 року зменшено кредитний ліміт до 44 890 грн;

12.03.2019 року зменшено кредитний ліміт до 44 890 грн;

15.03.2019 року зменшено кредитний ліміт до 35 190 грн;

05.09.2019 року збільшено кредитний ліміт до 50 000 грн;

18.12.2020 року збільшено кредитний ліміт до 55 000 грн;

04.11.2022 року зменшено кредитний ліміт до 46 880 грн;

31.01.2023 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн (а.с. 21).

Встановлено, що відповідач отримав кредитні кошти, активно користувався кредитними коштами шляхом їх зняття з кредитної картки, а також поповнював картку, про що свідчить виписка за рахунком за період з 02.08.2016 - 27.06.2023 (а.с. 74-110).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75.

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20, від 13.10.2021 у справі № 209/3046/20.

Отже, банком виконано свої зобов`язання, а саме, на підставі Договору надання банківських послуг, відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, оформленого на відповідача, а відповідачеві надано у користування кредитну картку.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 02.08.2016 станом на 31.05.2019 становить 57 068,77 грн, яка складається із тіла кредиту - 46 470 грн, заборгованості за простроченими відсотками - 10 598,77 грн (а.с. 9-20).

Отже, встановивши, що 02.08.2016 відповідач, підписав анкету-заяву б/н про приєднання, суд дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між відповідачем та Банком договірних відносини, які хоч і є договором приєднання, проте призвели до фактичного отримання та використання ОСОБА_1 кредитних коштів, про що свідчить виписка по рахунку. Оскільки основний обов`язок позичальника - повернути позичену суму - не був виконаний добровільно, суд обґрунтовано керувався ч. 2 ст. 530 ЦК України, яка надає кредитору право вимагати виконання безстрокового зобов`язання в будь-який час, та дійшов висновку про обґрунтованість стягнення саме тіла кредиту у розмірі 46 470,00 грн.

Доводи Відповідача про неукладення кредитного договору та відсутність доказів надання коштів є неспроможними. Вони прямо спростовуються матеріалами справи, які підтверджують факт підписання анкети-заяви та наявність виписки по рахунку, яка згідно з Положенням НБУ та сталою практикою Верховного Суду є належним і допустимим первинним документом, що фіксує рух коштів, зняття готівки та розрахунки, здійснені відповідачем.

Також безпідставним є посилання на пропуск строку позовної давності, оскільки згідно з розрахунком та випискою, ОСОБА_1 здійснював платежі аж до 03.11.2022 року, що відповідно до ст. 264 ЦК України перервало перебіг давності.

Як вбачається з матеріалів справи з зазначеними позовними вимогами до ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» звернулися до суду у серпні 2023 року, тобто межах трирічного строку позовної давності, який у цій справ має відраховуватися з дати останнього платежу, здійсненого відповідачем у погашення заборгованості за кредитним договором - з 03.11.2022.

Зважаючи на те, що Банк звернувся до суду 05.09.2023, трирічний строк позовної давності не був пропущений, а зауваження відповідача не спростовують ані факту отримання кредиту, ані коректності застосування судом строків.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки його ухвалено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального законодавства.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

В. В. Саліхов