н/п 2/490/2878/2025 Справа № 490/3874/25
Центральний районний суд м. Миколаєва
___________________________________________________________________________
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
10 жовтня 2025 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., за участі представника позивача адвокатки Лисенко В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради - про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю,-
19.05.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю.
В обгрунтування позову посилається на до квітня 2022 року їх родина проживала в АДРЕСА_1 .
Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації, вони з метою збереження життя, виїхали до держави Швейцарія, де перебували до травня 2023 року.
В травні 2023 року вони переїхали до Індонезії, острів Балі, м. Денпасар. В Індонезії проживали разом з відповідачем. Так як Індонезія не приймає біженців, та ніяких коштів не виплачує, проживали в Індонезії за рахунок наших збережень.
У травні 2024 року вона з дітьми повернулись жити до Швейцарії (м. Гріндельвальд), а в липні 2024 року туди приїхав і батько дітей ОСОБА_2 .
Після повернення до Швейцарії вона з дітьми проживала у соціальному житлі - гуртожитку. Відповідач після повернення також проживав у тому ж гуртожитку, але окремо на тій же території. Всі отримували соціальну допомогу від держави, однак спільного бюджету з відповідачем у них на той час вже не було, спільне господарство вони не вели.
Сімейне життя з відповідачем не склалось, тому вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу.
Так як сім`я розпалася, вони з відповідачем уклали договір про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Цей договір був укладений 26 серпня 2024 року у м. Мілан, Італія. Справжність підписів було посвідчено консулом України в Італії. Відповідно до цього договору вони досягли згоди про те, що діти будуть проживати з кожним із батьків по черзі.
Однак відповідач ОСОБА_2 умови договору не виконував, діти з вини відповідача постійно проживають зі мною.
Обставинами, які стали підставою для прийняття такого рішення стало те, що відповідачем порушені умови договору та вчинено психологічне та фізичне насилля щодо неї , свідками якого стали наші діти. Такі події створювали для наших дітей небезпечну та травматичну атмосферу.
За фактом вчинення фізичного насильства вона зверталась до поліції. Регіональною поліцією кантону Берн в м. Гріндельвальд було прийнято мою заяву щодо домашнього насильства, яке відбулось 01.10.2024 р., а саме з приводу нападу, образ і погроз, про що був складений відповідний протокол.
Така агресивна поведінка свідчить про те, що у відповідача нестабільний психічний стан, що загрожує дітям. Крім того, відповідач неодноразово висловлював погрози на її адресу. Також він погрожував, що забере дітей та вивезе їх у невідомому напрямку.
ОСОБА_2 був визнаний винним в погрозах, образах та нападі на мене, та був підданий покаранню штрафом у розмірі 1400 швейцарських франків, а також додатково штрафом з випробувальним періодом на 2 роки у розмірі 40 денних ставок по 30,00 швейцарських франків кожна, що складає 1200,00 швейцарських франків.
Крім того, відповідачем порушені й інші пункти укладеного договору про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей.
Так, договором передбачено: «гарантувати право вільно відвідувати і спілкуватись з дітьми, а також брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджатиме нормальному розвитку дітей», «не втручатись в особисте життя один одного та не підбурювати дітей проти батька чи матері».
У зв`язку із вчиненим 01.10.2024 року домашнім насильством, відповідача було переселено до іншого гуртожитку, після чого він 10 жовтня 2024 року залишив Швейцарію і виїхав до Індонезії і там наразі проживає. Проте, де саме проживає ОСОБА_2 , їй не відомо.
З часу від`їзду по теперішній час відповідач жодного разу не відвідав дітей, не цікавиться їхнім життя, не надає допомоги на їх утримання.
Відповідач не спілкується з нею та лише інколи, один-два рази в місяць телефонує старшому сину.
З 01 грудня 2024 року для створення кращих умов для дітей вона проживає з дітьми в орендованому житлі та отримує соціальну допомогу, орендну плату сплачують соціальні служби.
Таким чином, з травня 2024 року і дотепер діти проживають з позивачкою, а відповідач, як батько, у їх утриманні та вихованні ніякої участі взагалі не приймає.
У неї міцний зв`язок із дітьми та надійна прив`язаність, вона забезпечує всі потреби дітей, займається їх вихованням, проявляє турботу про фізичний та духовний стан дітей, докладає всіх зусиль для отримання відповідного для їх віку харчування, сплачує позашкільні заняття з німецької та української мови для старшого сина. Забезпечую дітям різноманітне та цікаве дозвілля.
Старший син навчається у 2 класі швейцарської школи. Крім того, він також навчався в українській школі онлайн, однак через велику навантаженість, навчання в українській школі тимчасово припинено. Проте, з української мови продовжено індивідуальне навчання.
Нею укладено договір з дошкільним виховним закладом щодо влаштування меншої дитини, сина ОСОБА_3 . Таким чином вжито заходів щодо його навчання. З 17 березня 2025 року він відвідує цей дитячий заклад.
За час проживання у Швейцарії вона набула досвіду роботи у соціальній службі Швейцарії, про що надаю рекомендацію від роботодавця, займається волонтерством, володіє мовою країни, де вони проживають - німецькою, а також англійською мовою.
У неї є дозвіл на проживання з дітьми у Швейцарії, дозвіл на роботу, займається волонтерством.
Відповідач, батько дітей, не має офіційного доходу з початку 2022 р., не надає фінансової допомоги на утримання дітей з моменту окремого проживання з ним, тобто з травня 2024 року.
Відповідач проживав за рахунок наших спільних збережень та з отримання соціальної допомоги для біженців у Швейцарії.
Батько дітей, відповідач у справі, не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків. Залишив дітей без належної підтримки, не приймає участі у їх вихованні та розвитку. Крім того, наголошує, що відповідача було піддано штрафу за сімейне насильство в розмірі 1400 швейцарських франків.
Вона має постійне місце проживання, винаймає 3-кімнатну квартиру, забезпечує всі належні умови, в той же час відповідач взагалі не має ні житла, ні засобів для існування (не працює), відповідач живе в готелях, де неможливо забезпечити нормальне проживання дітей та забезпечити їх навчання та розвиток. З 2024 року відповідач у справі (батько дітей) не піклується про них, та не забезпечує їх існування.
Ними було визначено умови щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, та закріплено цю угоду у договорі від 06.08.2024 року, але відповідач не дотримався умов цього договору, залишив дітей, безвідповідально поставився до визначених обов`язків. На сьогодні взагалі відсутні відомостей про місце проживання відповідача.
Таким чином, виходячи з інтересів дітей, оскільки вона має житло, діти постійно проживають з матір`ю, знаходяться на повному її утриманні, мати піклується про їх розвиток, здоров`я та безпеку, має фінансове забезпечення для утримання дітей, діти прихильні до матері, вважає за доцільне визначити місцем проживання дітей з нею.
Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із матір`ю, не позбавляє батька права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у її вихованні та утриманні.
Однак, відповідач у справі жодного разу з 10.10.2024 року не відвідав дітей, не поцікавився їх розвитком, успіхами у навчанні, їх життям, здоров`ям. Діти покинули свою країну у зв`язку з війною, проживають у іншій країні, змінили своє оточення, і у їхньому віці психологічно це важко. Однак, у такий час відповідач у справі не приймає участі у їх житті, не підтримує їх ані психологічно, ані матеріально.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.05.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання .
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.05.2025 року зобов`язано Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради в строк до 11.08.2025 року скласти письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 15 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті .
Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити позов в повному обсязі з підстав, виклдаених в позові. Наголосила, що визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю відповідатиме їх найкращім інтересам, оскільки батько самоусунувся від їх не тільки виховання, але й утримання, втік з Європи ймовірно до Індонезії, оскільки має невиконані зобов`язання за кримінальним провадженням. Мати натомість, робить все можливе для безпечного та комфортного проживання дітей в Швейцарії, діти усім забезпечені, відвідують навчальні заклади, мати влаштована на роботу та співпрацює з державними та місцевими установами. На заочний розгляд справи згодні, оскільки місцезнаходження відповідача їм взагалі не відомо, він навіть перестав телефонувати старшому синові.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся судом належним чином, відзиву на позов не подав.
Згідно з вимогами статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 .
Від цього шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2024 року у справі 490/5549/24 шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та мною, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 03 липня 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 342, розірваний . Рішення набрало законної сили.

Як вбачається з цього рішення суду, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом в липні 2024 року, ОСОБА_2 , не заперечував проти розірвання шлюбу.

Сторони уклали простий письмовий Договір про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Цей договір був укладений 26 серпня 2024 року у м. Мілан, Італія. Справжність підписів було посвідчено консулом України в Італії. Відповідно до цього договору батьки досягли згоди про те, що молодша дитина буде проживати з матір`ю, а старший син - батьком, але за однією адресою соціального гуртожитку в Швейцарії, в різних кімнатах. В подальшому домоволися, що діти будуть проживати у кожного з батьків по черзі. Також договір встановлює спільну опіку над дітьми в рівних частках прав та обов`язків.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка з двома синами перебуває в Швейцарії з червня 2024 року, наразі має офіційний дозвіл на проживання до травня 2026 року, має орендоване житло в м.Берн, Швейцарія, офіційно працевлаштована, має достатній для утримання дітей дохід, діти відвідують навчальні заклади, має позитивну хаактеристику від місцевої влади.

Таким чином, позивачем доведено достеменними доказами, що червня 2024 року і до часу розгляду справи діти проживають з матір`ю.

Також матеріалами справи підтверджується, що відповідачем вчинено фізичне та психологічне насильство відносно позивачки. Регіональною поліцією кантону Берн в м. Гріндельвальд було прийнято її заяву щодо домашнього насильства, яке відбулось 01.10.2024 р., а саме з приводу нападу, образ і погроз, про що був складений відповідний протокол.

Згідно кримінального наказу Державної прокуратури кантону Берн ОСОБА_2 був визнаний винним в погрозах, образах та тілесних ушкодженнях відносно постраждалої ОСОБА_1 , йому призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 1400 швейцарських франків, а також додатково штрафом з випробувальним періодом на 2 роки у розмірі 40 денних ставок по 30,00 швейцарських франків кожна, що складає 1200,00 швейцарських франків.

У зв`язку із вчиненим 01.10.2024 року домашнім насильством, відповідача було переселено до іншого гуртожитку, після чого він 10 жовтня 2024 року залишив Швейцарію.

Як ствердужє позивачка він виїхав до Індонезії і там наразі проживає, проте де саме нікому не повідомляє.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про недоцільність визначення місця проживання дітей від 29 липня 2025 року , вважають за недоцільне визначати місце проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з матір`ю - через відсутність спору між батьками та відсутність можливостей здійснення службою заходів, передбачених п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затв.постановою КМУ від 24.09.2008 № 866 , у зв`язку з відсутністю дітей в Україні.

Як вбачається з даного висновку, працівниками Служби у справах дітей встанволено, що мати надала підтверджкння, що проживає рзом з синами в орендованому житлі, займається їх вихованням , забезпечує всі їх потреби.В Швейцарії вона має роботу, займається волонтерською діяльністю, діти відвідують школу та дитсадок.

Спеціалістами Служби у справах дітей адміністрації Центрального району ММР було зателефоновано батьку ОСОБА_2 , під час бесіди він повідомив, що з дітьми він періодично спілкується та не проти проживання дітей з матір`ю, оскільки вважаєа, що на даний час це в інтересах дітей .Свої пояснення підтвердив письмово. В подальшому з батьком щодо виконання батьківських обов`язків фахівцями Миколаївського міського Центру соціальних служб не вдалося поспілуватися, оскільки він неодноразово не відповідав на дзвінки. Фахівці Центру не змогли оцінити потреби сім`ї, оскільки мати дитини не перебуває в Україні.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

В даній справі мати дітей підтвердила наявність у неї самостійного доходу на утримання дітей, натомість батько таких відомостей ані органу опіки, ані суду не надав.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як зроблено висновок у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі ВС від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена вона до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця проживання дитини. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця її проживання. Виїзд матері з дитиною за кордон після початку повномасштабної війни не можна кваліфікувати як зміну місця постійного проживання дитини, це тимчасовий виїзд дитини заради її безпеки. Тому юрисдикція для вирішення спорів щодо місця проживання дитини, яка виїхала за кордон через війну, інших сімейних спорів, пов`язаних із правами дитини, залишається за національними судами України.

В постановах від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 ОП КЦС ВС , у справі № 449/1019/20 від 31 січня 2024 року - зазначила, що обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, у якій надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя й означав би порушення положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За такого, суд вважає за можливе розглянути справу за наявності відмови органу опіки та піклування надати висновок через перебування матері з дітьми за кордоном. Висновок органу опіки та піклування щодо відсутності спору між батьками взагалі не відповідачає обставинам спрваи, оскільки виникнення психологічного та психічного насилля з боку відповідача на адресу матері дітей саме з приводу порядку виховання чи проживання дітей встанволено навіть в кримінальному наказі державної прокуратури Швейцарії.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Кожна сторона, згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У декількох постановах, зокрема, по справі № 757/13109/21-ц від 22 травня 2024 року, № 753/572/20 від 09 лютого 2023 року, ВС зазначив, що зважаючи на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки дитини та її права на життя.

Суд, відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18. Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів,які надають позивач та відповідач.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача.Натомість відповідач, достовірно знаючи про перебування спрваи в суді, жодних заперчень проти позову не надав.

Визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме інтересам дитини. При винесенні даного рішення судом враховується малолітній вік хлопчиків, їх фактичне проживання на даний час із матір`ю, участь матері у житті дітей, поведінку та позицію відповідача, який не висловив і органу опіки та піклування своїх заперечень.

При цьому суд виходить з того, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати й неформального значення.

Враховуючи досліджені судом матеріали справи, можливо зробити висновок про те, що між сторонами наявне неврегульованим питання щодо місця проживання дитини.

Як встановлено під час розгляду даної справи, сини проживають з матір`ю в атмосфері турботи та захисту, мати сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що не було спростовано з боку відповідача.

В свою чергу, суд зазначає, що батько/мати дитини, який/яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 258, 263-265, 273, 280, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради - про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Суддя О.А. Гуденко