ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 643/14298/21

провадження № 22-ц/818/3405/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Смелянець К.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Харківська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Миронової Світлани Володимирівни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 березня 2025 року, постановлене під головуванням судді Майстренко О.М., -

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Харківська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

У грудні 2023 року з зустрічною позовною заявою звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-ті особи: ОСОБА_3 ОСОБА_4 , Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 908 гривен. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Миронова Світлана Володимирівна просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити та задовольнити його зустрічну позовну заяву.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, суд першої інстанції не дослідив і не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Відповідно до частин 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Рішення суду в частині вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом доведено позовні вимоги належними та достатніми доказами. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави вважати, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі більше, ніж півроку, без поважних причин.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно ордеру №289 серія А від 19.05.1972 року ОСОБА_6 отримала спірну 2 кімнатну квартиру на склад сім`ї 4 особи: ОСОБА_7 , чоловік ОСОБА_8 та два сини ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с.16 том 1)

Згідно довідки з місця мешкання про склад сім`ї та реєстрацію від 09.07.2007 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . ОСОБА_11 знята з реєстрації , у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_8 знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_5 . (а.с.17 том 1)

ОСОБА_5 згідно рішення виконавчого комітету Московської районної в місті Харківської ради № 372/6 від 27.11.2007 року, у зв`язку із смертю його матері наймача гр. ОСОБА_11 на підставі ст. 106 ЖК України визнано наймачем двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , складом сім`ї чотири особи: ОСОБА_5 (наймач), ОСОБА_2 (брат), ОСОБА_3 (сестра) та ОСОБА_4 (племінник).

Згідно копії паспорта ОСОБА_1 убачається, що він з 14.04.2010 року зареєстрований у спірній квартирі.(а.с.9 том 1)

Згідно Акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 02.06.2021 року, вбачається що за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 2000 року фактично не проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ., що засвідчили своїми підписами ОСОБА_12 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_13 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . Під час огляду квартири за адресою: АДРЕСА_2 речей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не встановлено.

Також державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові СМУ МЮ (м. Харків) Меженським Віктором Валентиновичем при примусовому виконанні виконавчого листа щодо стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 суми боргу за виконавчим листом № 643/18029/19 від 09.12.2019 р. складено акт про те, що виходом за адресою: АДРЕСА_2 , майно, на яке можна звернути стягнення не виявлено. Зі слів сусідів за вищезазначеною адресою мешкають ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 не мешкають за зазначеною адресою близько десяти років. Акт підписаний боржником ОСОБА_5 та понятими.

Крім того, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 в спірній квартирі було здійснено заміну вхідних дверей у 2016 році, протягом 2016-2021 років Позивачем ОСОБА_1 було куплено будівельні матеріали, нову побутову техніку, вхідні двері, нові вікна, сплачувалися комунальні послуги.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що його батько, ОСОБА_5 , був наймачем двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 згідно з рішенням виконавчого комітету Московської районної в місті Харківської ради № 372/6 від 27.11.2007 року. В цьому рішенні було зазначено склад сім`ї, яка мешкала разом з наймачем ОСОБА_5 на той час у цій квартирі за адресою АДРЕСА_2 , а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зазначені відповідачами у позовній заяві. Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , однак фактично у ній не проживають з 2000 року. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житл участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають. Ці факти позивач підтверджує: актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 02.06.2021 року та актом державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові СМУ МЮ (м. Харків) від 02.07.2021 року. Позивач стверджує, що перешкод в користуванні жилим приміщенням він відповідачам не чинив. Ці факти позивач підтверджує такими документами як відповідями Харківського районного управління поліції №2 ГУ НП в Харківській області з яких вбачається, що заяви та повідомлення від відповідачів стосовно них в період часу з 01.01.2018 року до 16.03.2021 року не надходили, у розшуку відповідачі не перебувають. Позивач стверджує, що факт реєстрації відповідачів у квартирі за адресою АДРЕСА_2 порушує його майнові та соціальні права, адже він не може отримати субсидію внаслідок наявності великих боргів за комунальні послуги, адже плата за комунальні послуги нараховується у відповідності до кількості зареєстрованих осіб в квартирі, що саме позивач ОСОБА_1 несе фактичні витрати на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідями з комунальних підприємств. Позивач зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внесені до Єдиного реєстру боржників, оскільки мають заборгованість за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 . Виконавчі провадження, щодо боржників, перебувають у Московському відділі державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Державним виконавцем було здійснено вихід за адресою АДРЕСА_2 та встановлено, що за вищевказаною адресою не виявлено майна на яке можливо звернути стягнення та зі слів сусідів встановлено, що за адресою АДРЕСА_2 проживають тільки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за цією адресою не проживають близько 10 (десяти) років. Цей факт підтверджується складеним актом державного виконавця Меженського В.В. від 02.07.2021 року. Крім цього позивач стверджує, що через те, що відповідачі відсутні, вони не можуть реалізувати своє право на інформацію щодо їх прав та статусу у квартирі де вони мешкають. Так позивачу Департаментом реєстрації виконавчого комітету ХМР Харківської області було відмовлено у надані довідки про склад осіб, які мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки інформація містить персональні дані третіх осіб. Позивач бажає зняти відповідачів з реєстраційного обліку, що зменшити свої витрати з утримання квартири та можливість в подальшому здійснювати користування житловими приміщеннями без обтяжень.

ОСОБА_2 , як на підставу зустрічних позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 не проживає з 01.03.2019 року та на даний час у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 без поважних причин, перебуває постійно за межами України, що відповідно до вимог ст. 72 ЖК України є підставою для визнання його таким, що втратив право проживання у житловому приміщенні.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 641/8007/17, провадження № 61-2577св19.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Зазначене відповідає правовим висновкам, які викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 09 лютого 2021 року, справа № 201/489/17, провадження № 61-9724св19, від 06 вересня 2022 року, справа № 725/5243/19, провадження № 61-21052св21, від 28 вересня 2022 року, справа № 686/21929/19-ц, провадження № 61-6652св22, від 29 березня 2023 року, справа № 200/17337/17, провадження № 61-21102св21.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Матеріали справи свідчать про те, що 19 травня 1972 року Комітетом Київської Ради депутатів трудящихся міста Харкова ОСОБА_14 видано ордер №289 серія А на користування службовою квартирою ізольовану квартиру за адресою: а адресою: АДРЕСА_2 , з сім`єю з 4 чоловік на право зайняття житлового приміщення площею 33,11 кв.м. (2 кімнати). Склад сім`ї: ОСОБА_15 - син; ОСОБА_16 син; ОСОБА_8 чоловік (т.1, а.с.16).

02.06.1972 року було укладено шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 . ОСОБА_14 змінила прізвище на ОСОБА_11 .

ОСОБА_5 , згідно рішення виконавчого комітету Московської районної в місті Харківської ради № 372/6 від 27.11.2007 року, у зв`язку із смертю його матері наймача гр. ОСОБА_11 на підставі ст. 106 ЖК України, визнано наймачем двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зі складом сім`ї чотири особи: ОСОБА_5 (наймач), ОСОБА_2 (брат), ОСОБА_3 (сестра) та ОСОБА_4 (племінник).

Також згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 17.10.2022 року вбачається, що ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_2 .

Будь-якого нерухомого майна на праві власності у ОСОБА_2 немає, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2022 року.

ОСОБА_2 зазначає, що його непроживання у вказаній квартирі зумовлено поважними причинами, а саме: зміною ОСОБА_1 замків від цього житла.

Крім того в матеріалах справи наявні докази звернення ОСОБА_2 до відділу поліції за захистом свої прав, що підтверджується листом 21971/119/67 від 26.10.2022 року ХРУП 2 ГУ НП в Харківській області (а.с.107 том.1)

Матеріали справи не містять, а позивач у порушення свого обов`язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України, не надав належних доказів непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин.

Сам факт непроживання відповідача у спірній квартирі не є підставою для визнання його такими, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її непроживання понад шість місяців у житловому приміщенні саме без поважних причин.

Наявні у справі докази свідчать про неприязні стосунки сторін, які виникли між сторонами у справі. При цьому це стосується саме користування відповідачами спірною квартирою, право на яке заперечує позивач.

Тому причини непроживання ОСОБА_2 не можуть вважатися неповажними.

Даних про наявність у відповідача іншого житла або переїзд на інше постійне місце проживання матеріали справи не містять.

Встановивши, що право користування спірною квартирою виникло у ОСОБА_2 на законних підставах, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, оцінивши втрату відповідачем за первісним позовом свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для позбавлення відповідача за первісним позовом права користування спірним житлом.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 , де він проживав з 1972 року не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Що стосується вимог зустрічного позову про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщення.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно даних Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на № 643/14298/21/2126369/2024 від 29.05.2024 року, ОСОБА_1 перетинав кордон України з 19.03.2019 року по 22.06.2022 року кілька разів.

Також згідно даних про надання Дозволу на перебування ОСОБА_1 на території Німеччини з 2022 року, в зв`язку із тимчасовим захистом не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки ОСОБА_1 надано докази підтверджуючи поважності причин його відсутності у спірній квартирі, а саме витяг з закордонного паспорта НОМЕР_2 ; дозвіл на перебування № НОМЕР_3 ; довідку з місця реєстрації від 31.04.2024 р. № 54/39-892260; тимчасове посвідчення про дозвіл на перебування в країні L8117555.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що доводи апелянта про непроживання ОСОБА_1 без поважних причин є недоведеними.

Підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою не вбачається.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог є обґрунтованим та відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

У зв`язку з вищезазначеним апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог у частині вимог до ОСОБА_2 . Рішення суду в частині зустрічних позовних вимог залишити без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що ОСОБА_2 ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 травня 2025 року було звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі скрутного матеріального становища, а апеляційна скарга задоволена частково, наявні підстави для стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь держави.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. За подання зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 2972,40 грн.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково та рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та у задоволенні позову відмовлено, а рішення суду відносно зустрічних позовних вимог залишено без змін. Тому з ОСОБА_1 на користь держави підлягає сплаті судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Миронової Світлани Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 березня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення судув частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-ті особи: ОСОБА_3 ОСОБА_4 , Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 16.10.2025 року