Справа № 675/270/25
Провадження № 2/675/307/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" жовтня 2025 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді Пашкевича Р. В., за участю секретаря Гедзенюк В. В., позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Кучерука Т. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізяславської міської ради Хмельницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю як за особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном більше як двадцять років.

В обґрунтування вимоги ОСОБА_1 зазначив, що у період з 1988 року по 2003 рік він працював у КСП «Правда» с. Щурівці Ізяславського району Хмельницької області, правонаступником якого, в подальшому, стало ТОВ «Підлісецьке» с. Підлісці Ізяславського району Хмельницької області. В 2001 році позивачу, як працівнику вказаного товариства, передано у фактичне володіння та користування будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, жодних документів на вказане майно позивачу надано не було, а відомості про передачу будинку у його власність в архівному відділі Шепетівської РДА відсутні.

Таким чином, з 2001 року позивач не оформивши право власності на вказане майно, відкрито володіє та користується даним будинком, зареєстрований та проживає у ньому разом з дружиною, якій крім того, належить право власності на земельну ділянку, що межує з земельною ділянкою, на якій знаходиться вказаний будинок. Позивачем проведено ряд ремонтних робіт з метою поліпшення умов для проживання у вказаному будинку та виготовлено технічний паспорт на нього.

Зважаючи на необхідність оформлення права власності на спірний будинок, ОСОБА_1 в травні 2024 року звернувся до КП «Ізяславське МБТІ», де йому стало відомо, що право власності на даний будинок належить ОСОБА_2 . Проте, ОСОБА_2 померла ще у 2002 році та була сусідкою позивача та його родини. Спадкоємці у ОСОБА_2 відсутні, сама ОСОБА_2 за життя не втручалась у користування та володіння родиною позивача даним житловим будинком, жодних претензій не заявляла, як і її родичі, які жодного разу за 25 років не звертались до позивача та його родини стосовно вищевказаного майна.

Таким чином, внаслідок визнання права власності за ОСОБА_1 не порушить прав власників у зв`язку з їх відсутністю.

З метою оформлення права власності на відповідний будинок та виготовлення правовстановлюючих документів, а також, з огляду на відсутність інших шляхів набуття права власності на нерухомість, ОСОБА_1 звертається до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою судді від 03.03.2025 року прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Запропоновано сторонам по справі подати відзив та відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 19.06.2025 року закрито підготовче провадження за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кучерук Т. М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку, подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій також зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до архівних довідок КО «Міський трудовий архів» №№01-19/155-Є, 01-19/156-Є від 09.02.2022 року, архівного відділу №2 Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області №06-15/Є-70/2022 від 25.01.2022 року, ОСОБА_1 у період з 1988 року по 2003 рік працював у КСП «Правда» с. Щурівці Ізяславського району Хмельницької області, правонаступником всіх майнових, немайнових, трудових прав та зобов`язань якого, в подальшому, стало ТОВ «Підлісецьке» с. Підлісці Ізяславського району Хмельницької області.

З довідки виконавчого комітету Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області №99 від 31.01.2024 року вбачається, що згідно погосподарської книги №4 с. Щурівчики, ОСОБА_1 (голова домогосподарства), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його дружина ОСОБА_3 (член домогосподарства), ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до довідки старости Щуровецького старостинського округу №62/12.16-06 від 16.12.2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , має в користуванні земельні ділянки згідно погосподарської книги №4 за 2021 2025 роки, номер об`єкта погосподарського обліку 4600192-1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га та ведення особистого селянського господарства, 0,20 га.

Комунальним підприємством «Ізяславське МБТІ» Ізяславської міської ради Хмельницької області позивачу ОСОБА_1 оформлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №407263940 від 09.12.2024 року, право власності та користування на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , за будь-якою фізичною чи юридичною особою не зареєстроване.

Разом з тим, з повідомлення КП «Ізяславське МБТІ» Ізяславської міської ради Хмельницької області №243 від 17.12.2024 року вбачається, що право власності на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , до 01.01.2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 01.08.1991 року державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Шмигельською В. П., зареєстрованого в реєстрі за №1345, спадкова справа №163-1990 р. Вказаний факт підтверджується також наданими для огляду в судовому засіданні матеріалами інвентаризаційної справи №34 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 18.04.2025 року №8, ОСОБА_2 , якій належав спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №4.

Відповідно до відповіді Хмельницького обласного державного нотаріального архіву №838/01-18 від 23.04.2025 року та інформаційних довідок зі Спадкового реєстру №80910843, №80910846, №80907024 від 22.04.2025 року встановлено, що інформація про відкриття спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 відсутня.

Разом з тим, з відповіді Щуровецького старостинського округу №30/10.11-11 від 24.04.2025 року встановлено, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на день смерті проживала одна в АДРЕСА_2 , заповіла все те, що буде належати їй на день її смерті, в тому числі будинок, земельний і майновий паї, грошові заощадження своїй племінниці ОСОБА_4 . Вказаний факт підтверджено наданою на запит суду належними чином засвідченою копією заповіту ОСОБА_2 від 25.04.2001 року, №92.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 04.06.2025 року №8 та копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11.01.2016 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №8.

Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 , яка є сусідкою позивача, вказала, що за адресою: АДРЕСА_1 проживав дід ОСОБА_6 , після смерті якого у вказаному будинку почав проживати позивач зі своєю дружиною. Також, підтвердила суду, що знала ОСОБА_2 , яка проживала по сусідству з ОСОБА_1 .

Інші свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначили, що спірний будинок позивачу надав колгосп, де він працював. Починаючи з 2001 року ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною проживали у вказаному будинку та провели ряд ремонтних робіт з метою поліпшення умов для проживання у вказаному будинку.

Отже, судом встановлено, що правовстановлюючі документи на спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 у позивача відсутні, право власності на дане нерухоме майно за ним не було зареєстроване в установленому законом порядку.

Зазначені обставини підтверджені належними письмовими доказами та вважаються судом доведеними.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду і дійшла такого висновку: «Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності».

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 01.08.1991 року володіла ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з цим позовом, свої вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на спірний будинок ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він більше двадцяти років добросовісно та безперервно володіє спірним майном у вигляді житлового будинку.

Встановивши, що ОСОБА_1 знав про власника спірного житлового будинку ОСОБА_2 , яка жила з ним по сусідству, та яка за життя не відмовлялася від свого права власності на належне їй майно, відсутні будь-які дані про спадкові права інших осіб на спірний будинок, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Давність володіння могла вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні спірним житловим будинком не знав і не повинен був знати про відсутність в нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі судом не встановлено. Позивачем не наведено суду достатніх та переконливих підстав добросовісного і законного користування ним спірним будинком, взагалі відсутні дані на яких правових підставах він вселився до даного будинку і ним користується.

Факт утримання нерухомого майната проведення ремонтних робіт з метою поліпшення умов для проживання у вказаному будинку не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.

Також, сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Такий висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі №461/5075/23, від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18, від 13 квітня 2022 року №740/3305/20.

Відтак слід дійти висновку, що визначені законом підстави для задоволення позову відсутні, а отже в позові слід відмовити.

Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ізяславської міської ради Хмельницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - Ізяславська міська рада Хмельницької області, , адреса: вул. Незалежності, 43, м. Ізяслав, Хмельницька область.

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Суддя Р. В. Пашкевич