К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 363/2566/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/14235/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2025 року, постановлену під головуванням судді Олійник С.В., про закриття провадження у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне підприємство «Ліси України» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ДП «Ліси України» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками, в якому просив:

усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, шляхом визнання недійсним державних актів на право власності: серії ЯЖ№ 692965, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1199 га з кадастровим номером :24:003:0307; серії ЯЖ № 692966, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1199 га з кадастровим номером :24:003:0014;

усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, шляхом їх повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від: ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1199 га з кадастровим номером :24:003:0307; ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1199 га з кадастровим номером :24:003:0014.

04.03.2025 керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову, в якій просив; витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1199 га з кадастровим номером :24:003:0307; ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1199 га з кадастровим номером :24:003:0014.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19 травня 2025 року заяву керівника Вишгородської окружної прокуратури про зміну предмету позову прийнято до розгляду.

27.05.2025 від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшли заяви про закриття провадження у справі, які мотивовані тим, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.05.2025 задоволено заяву прокурора про зміну предмету позову, а саме змінено позовні вимоги з усунення перешкоди у користуванні спірними земельними ділянками (негаторний позов) на витребування спірних земельних ділянок з чужого незаконного володіння(віндикаційний позов). Таким чином, позов став віндикаційним. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі №363/1759/19 від 14.12.2021 у задоволенні позову заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) земельних ділянок, за необґрунтованістю. Тобто наявне рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене у справі з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. (т. 5 а.с. 1-23, т. 5 а.с. 24-49).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2025 року провадження у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне підприємство «Ліси України» про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

На обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, не врахувавши, що у цій справі та у справі № 363/1759/19 відсутні тотожні сторони спору, а саме різні позивачі.

Вишгородська окружна прокуратура у цій справі, так як і у справі № 363/1759/19 не набула статусу позивача, оскільки зверталась до суду із позовною заявою в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, тому саме зазначені органи набули статусу позивача.

У справі № 363/1759/19 позивачами були Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства та Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство», тоді як у даній справі позивачем є Київська обласна державна адміністрація.

З огляду на наведене, підстави для закриття провадження у справі у суду були відсутні.

У відзивах на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Шевчук С.П. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, що фактичним позивачем є держава, а не відповідний орган або прокурор, тому у справах № 363/1759/19 та № 363/2566/23 позивачами є ті ж самі особи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Шевчук С.П. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Представник ДП «Ліси України» - Зубчук О.Р. просила апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника відповідачів та представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та ухвалу суду в межах доводів апеляційною скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14.12.2021 у справі №363/1759/19 у задоволенні позовних вимог Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства та Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельних ділянок відмовлено за необґрунтованістю. Рішення набрало законної сили 25.01.2022.

У травні 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне підприємство «Ліси України» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками.

19.02.2024 ухвалою Вишгородського районного суду Київської області провадження по цивільній справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками, третя особа: Державне підприємство «Ліси України» закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

22.01.2025 постановою Київського апеляційного суду ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 19.02.2024 про закриття провадження скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційним судом зроблено висновок, що позивачем за позовом прокурора, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор.

25.02.2025 ухвалою Вишгородського районного суду Київської області прийнято до свого провадження цивільну справу №363/2566/23 та призначено підготовче засідання.

19.05.2025 ухвалою Вишгородського районного суду Київської області прийнято заяву керівника Вишгородської окружної прокуратури про зміну предмету позову усунення перешкод у користування спірними земельними ділянками на витребування із чужого незаконного володіння спірних земельних ділянок.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що наявне рішення, яке набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Такий висновок суду не грунтується на нормах процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої, частин другої та третьої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Підставою для закриття провадження у справі з підстав визначених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року

у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Відтак, тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Підсумовуючи, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили. Вказаного висновку дійшов Верховний Суду змісті постанов: від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 757/39474/19, від 05 жовтня 2023 року у справі

№ 522/8873/22, від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 56 ЦПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 56 ЦПК України, в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені у статті 56 ЦПК України, можуть звернутися до суду з позовною заявою або беруть участь у процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 08 квітня 1999 року в справі № 1-1/99 за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) вказав, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації СМ/Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (частина перша); організацію та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (частина друга).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким визначаються виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII).

Згідно зі статтю 1 Закону № 1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 1697-VII).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VII).

ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Згідно із частинами четвертою, п`ятою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Таким чином, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень у компетентного органу здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач ( ч.1 ст.48 ЦПК України).

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18 виснувала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних праві обов`язків, а наділені повноваженнями ( компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України)

У цій справі до суду з позовом звернувся прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації.

Таким чином, позивачем у даній справі є Київська обласна державна адміністрація.

У справі № 363/1759/19 заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звертався із позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства і Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство».

Таким чином, у справі № 363/1759/19 позивачами були Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства і Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство».

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у даній справі та у справі № 363/1759/19 тотожні сторони спору, і підстави для закриття провадження у справі в суду були відсутні.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: