Справа № 442/2320/25 Головуючий у 1 інстанції: Кущ Т.М.
Провадження № 22-ц/811/2542/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю заявниці ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 , представника заінтересованої особи Захарко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іванова Олега Олександровича на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 липня 2025 року у складі судді Кущ Т.М. у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 ,-

встановив:

У березні 2025 року заявниця ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо заінтересованої особи ОСОБА_2 .

Заявниця вказала, що вони разом із заінтересованою особою та їхніми трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Ця квартира придбана подружжям за спільні кошти, проте чоловік зволікає із державною реєстрацією права власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку.

Своє звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 мотивує тим, що вона тривалий час потерпає від домашнього насильства з боку свого чоловіка ОСОБА_2 , а саме щодо неї застосовується психологічне, економічне та сексуальне насильство, приниження, образи, пошкодження її майна. Зокрема, зазначила, що чоловік відмовляється з нею спілкуватись довгий період часу, постійно карає її мовчанкою, не бажає вирішувати їх сімейні проблеми шляхом ведення діалогів, взаємоповаги та пошуку компромісів. Крім того, вказала, що чоловік вчиняє й економічне насильство щодо неї та їхніх дітей, оскільки вимагає розділити витрати щодо утримання дітей та будинку в рівних частках, хоча заробляє набагато більше, ніж вона, грошові кошти останній надає лише за рішенням суду про стягнення аліментів, усвідомлюючи що цього недостатньо для нормального проживання та забезпечення їх дітей.

Крім того, зазначила, що чоловік вчиняє щодо неї сексуальне насильство, яке виражається у його вимогах виконувати подружній обов`язок, а у разі відмови прохає відшкодувати відсутність близькості в грошовому еквіваленті. До того ж вказала, що ОСОБА_2 почав висловлюватись грубо та образливо щодо неї та їхніх дітей, погрожує застосуванням сили та бажає її виселити із спільно придбаної квартири, чим завдається шкода психічному та фізичному здоров`ю не лише заявниці, але і їх дітям, які є свідками цих конфліктів. У зв`язку з цим вона неодноразово зверталась за допомогою та консультаціями до лікарів, зокрема до психологів, лікаря-психіатра та ендокринолога, які рекомендували їй обмежити стрес.

Також, вказала на факт її звернення із повідомленням до правоохоронного органу про вчинення домашнього насильства з боку чоловіка щодо неї, внаслідок чого працівниками поліції 11 серпня 2024 року винесений терміновий заборонний припис, згідно якого ОСОБА_2 заборонено спілкуватись з потерпілою особою строком на 3 доби.

Крім того, постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 вересня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, разом з тим на підставі ст.22 КУпАП суд звільнив його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

На переконання заявниці, вищевказане свідчить про систематичність вчинення ОСОБА_2 насильства відносно неї. Зважаючи на це, ОСОБА_1 переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_2 щодо неї та їх неповнолітніх дітей, в інтересах яких вона діє, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я та здоров`я дітей є дуже високою, а тому заявниця вимушена була звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

За таких обставин, заявниця ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців, яким визначити такі тимчасові обмеження його прав, а саме:

- заборонити ОСОБА_2 перебувати за місцем спільного проживання з постраждалими особами: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 500 м до місця проживання постраждалих осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 - відмовлено.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису в частині судового збору, віднесено на рахунок держави.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Іванов Олег Олександрович, вважає рішення незаконним, ухваленим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи, також рішення ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

На переконання апелянта, справа розглянута суддею Кущ Т.М. попри наявність обґрунтованого відводу. Зокрема, 02.07.2025 ОСОБА_1 заявила відвід судді Кущ Т.М. з тих підстав, що скасована постановлена нею ухвала від 07.05.2025про повернення заяви, а також з тих підстав, що ОСОБА_1 подала скаргу на дії судді у Вищу раду правосуддя. Скасування ухвали та подання скарги свідчать про те, що суддя Кущ Т.М. не зможе бути неупередженою при розгляді заяви про видачу обмежувального припису з точки зору незалежного стороннього спостерігача. Відтак, просить апеляційний суд визнати обґрунтованими підстави для відводу судді Кущ Т.М.

В свою чергу, обґрунтовуючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції зазначає, що заявницею не додано тимчасового заборонного припису та постанови суду щодо вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства. Проте, такі висновки суду не відповідають вимогам закону.

Наявність тимчасового заборонного припису, протоколу про адміністративне правопорушення та постанови суду щодо ОСОБА_2 про вчинення ним домашнього насильства, визнав сам ОСОБА_2 у судовому засіданні 02.07.2025, про що свідчить відеозапис засідання, а також письмові пояснення ОСОБА_2 .

Також, просить врахувати, що постанова Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19.09.2024 по справі № 452/3219/24 за ч. 1 ст.173-2 КУпАП щодо ОСОБА_2 є загальновідомою та не потребує доказування, оскільки міститься у публічному реєстрі Єдиний державний реєстр судових рішень.

Подаючи заяву про видачу обмежувального припису, заявниця подала ті документи, які були наявні у неї на той час. Зокрема подала фотокопію термінового заборонного припису та протоколу у електронні формі.

З огляду на наведене та в силу частини 1, 3 та 6 ст. 82 ЦПК суд першої інстанції зобов`язаний був врахувати наведені докази та дати їм належну оцінку.

Мотивуючи рішення суд не дав оцінку головному, на думку апелянта, а саме поясненням, наданим ОСОБА_2 у судовому засіданні 02.07.2025, де він визнає усі фактичні обставини, наведені у заяві ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, проте надає цим обставинам іншу оцінку, не вважаючи їх домашнім насиллям.

Наприклад, ОСОБА_2 визнає, що перестав надавати кошти та сімейний бюджет швидко вичерпався, а спільні кошти сховав у сейф, вказує, що витратив останні належні йому кошти на купівлю футболок для дітей, визнає, що сховав документи ОСОБА_1 та їх малолітніх дітей, визнає, що відклеїв з сторінок закордонного паспорта ОСОБА_1 фотографії їх дітей та лише після цього повернув закордонний паспорт ОСОБА_1 , визнає, що зірвав семінар, який проводила у квартирі за допомогою відеоконференц зв`язку, визнає вчинення психологічного насильства над ОСОБА_4 , визнає зміст переписки з ОСОБА_1 щодо статевих зносин, проте вказує, що встановлення компенсації за відсутність статевих зносин не є насильством, підтверджує факт вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та звільнення його від відповідальності, а також інші обставини.

Вважає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції мав задовольнити заяву, а у разі відмови у задоволенні заяви мотивувати у рішенні доводи, чому суд першої інстанції не бере уваги показання ОСОБА_2 на підтвердження вчинення домашнього насильства.

Крім цього, вказуючи, що деякі фото та аудіо файли у судовому засіданні не виявилося можливим відтворити, що вони є не читабельними, неповними та недоступними для їх відкриття, суд між тим не наводить реквізити таких файлів. Також суд вказує, що фото, аудіо та відео файли на диску повинні бути отримані без порушення прав та інтересів інших осіб, у спосіб, що не суперечить закону, проте не надводить положень закону, які були порушені при отриманні доданих до заяви файлів. Щодо електронних доказів, суд помилково вважає подані докази не оригінальними.

Враховуючи наведене, просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з такого.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції, проаналізувавши викладені у заяві про видачу обмежувального припису обставини, а також надані заявником для обґрунтування заяви докази, які не підтверджують ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, вважав, що на даному етапі подана заява є передчасною та дійшов висновку про відсутність обґрунтованих і доведених підстав для застосування відносно ОСОБА_2 обмежувального припису.

За висновком суду, сам факт звернення із даною заявою не зумовлює її автоматичне задоволення, необхідність видачі обмежувального припису підлягає доказуванню. Разом з тим, судом не встановлено випадків систематичного домашнього насильства відносно заявниці, а також і ризиків настання насильства у майбутньому.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 31 липня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану м. Самбора, Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області (а.с. 8).

У шлюбі сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8,9).

Сторони в судовому засіданні, кожен окремо підтвердили, що вони та їх неповнолітні діти спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка не зареєстрована на праві власності за жодним із подружжя.

В свою чергу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , у будинку, що належить матері заявниці.

Згідно із консультативним висновком лікаря-ендокринолога ОСОБА_7 від 18 грудня 2024 року, на підставі проведеної онлайн-консультації у ОСОБА_1 встановлено такий діагноз: структурні зміни щитовидної залози. Еутиреоз. Латентний дефіцит заліза. Недостатність вітаміну D. Недостатність вітаміну B12.Тривожно-депресивний розлад під знаком «?». Рекомендовано: йодована сіль та бразильські горіхи, збалансоване харчування, дотримання режиму роботи та відпочинку, дозоване фізичне навантаження, менше стресу, тощо (а.с.18-19).

З довідки від 17 березня 2025 року, виданої лікарем-психіатром ОСОБА_8 , вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на консультації у лікаря-психіатра в центрі здоров`я та ровитку «Коло сім`ї» 17 лютого 2024 року, на момент огляду ОСОБА_1 висловала скарги на «…нервові зриви, перепади настрою…апатію…особливо після конфліктів з чоловіком…». У ОСОБА_1 діагностовано депресивний епізод легкого ступеню, тривожно-депресивний синдром. Рекомендовано: психотерапія - індивідуальна психотерапія, групова психотерапія, сімейна психотерапія для гармонізації взаємин у сім`ї; при потребі чи погіршенні психічного стану повторна консультація психіатра (а.с.13).

У висновку психолога Громадської організації «Центру «Твій БЕРЕГ. Безпечний простір для жінок і дівчат» ОСОБА_9 від 17 березня 2025 року зазначено, що ОСОБА_1 має пригнічений настрій та втрату інтересу до життя, у неї високий рівень тривожності. Психолог, опираючись на результати опитувальників та власні спостереження, вважає, що клієнтка потерпає від тривалого психологічного насильства (а.с.12).

З висновку психолога ОСОБА_10 від 21 березня 2025 року за результатами обстеження та бесіди з неповнолітніми ОСОБА_3 , 2011 року народження та ОСОБА_4 , 2015 року народження, вбачається, що діти, ймовірно, стали жертвами та свідками домашнього насильства (а.с.14-17).

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно заінтересованою особи ОСОБА_2 , завниця ОСОБА_1 покликалася на те, що вона та її діти тривалий час потерпають від домашнього насильства з боку ОСОБА_2 , а саме щодо неї застосовується психологічне, економічне та сексуальне насильство, приниження, образи, пошкодження її майна.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частина 2 ст. 27 Конституції України закріплює, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Згідноі з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

За положеннями статті 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа.

У частинах 3, 4 статті 26 цього Закону зазначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи - пункт 9 частини першої статті 1 Закону). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Згідно із пунктом першим частини першої статті 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі справа № 216/4309/21, провадження № 61-1199св22.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявниця в якості доказів вчинення домашнього насильства покликалася на винесений працівниками поліції 11 серпня 2024 року терміновий заборонний припис, згідно якого ОСОБА_2 заборонено спілкуватись з потерпілою особою строком на 3 доби, а також на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 вересня 2024 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, при цьому на підставі ст.22 КУпАП суд звільнив його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Разом з тим, ОСОБА_1 до матеріалів справи не долучено, як терміновий заборонний припис, так і постанову суду від 19 вересня 2024 року.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у п. 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Доводи апелянта про те, що постанова Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19.09.2024 по справі № 452/3219/24 за ч. 1 ст.173-2 КУпАП щодо ОСОБА_2 є загальновідомою та не потребує доказування, оскільки міститься у публічному реєстрі Єдиний державний реєстр судових рішень, не спростовує вимоги процесуального закону щодо обов`язку учасника справи довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а також подання відповідних доказів.

Не відповідають обставинам справи і доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 у судовому засіданні 02.07.2025 визнав усі фактичні обставини, наведені у заяві ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, оскільки заінтересована особа ОСОБА_2 в судових засіданнях 02 липня 2025 року та 04 липня 2025 року, з врахуванням його письмових пояснень, категорично заперечив проти задоволення заяви ОСОБА_1 , зазначивши, що він не вчиняє жодного психологічного, фізичного, економічного, сексуального насильства щодо заявниці ОСОБА_1 , тим більше не вчиняє психологічного та економічного насильства по відношенню до їхн неповнолітніх дітей, як вважає заявниця.

Надаючи правову оцінку консультативному висновку лікаря-ендокринолога ОСОБА_7 від 18 грудня 2024 року, довідці від 17 березня 2025 року, виданої лікарем-психіатром ОСОБА_8 , висновку психолога Громадської організації «Центру «Твій БЕРЕГ. Безпечний простір для жінок і дівчат» ОСОБА_9 від 17 березня 2025 року, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що такі не містять рекомендацій щодо зміни оточення, місця проживання, твердження про необхідність виключити присутність чоловіка в житті ОСОБА_1 та дітей, в їх побуті, повсякденних контактах, тощо. Не має і рекомендацій чи тверджень про те, що присутність чоловіка в їх житті та побуті може призвести до погіршення психо-емоційного стану, виникнення психічних розладів та потребі в амбулаторному чи стаціонарному лікуванні у відповідних лікарів, а так само відсутні конкретні рекомендації щодо вжиття заходів для усунення тривоги у заявниці, забезпечення психологічного комфорту, створення психологічно захищеної та сприятливої атмосфери життєдіяльності без присутності особи-кривдника, яким ОСОБА_1 сприймає свого чоловіка. Висновки містять лише припущення, що заявниця є потерпілою від домашнього насилля, та містять загальні рекомендації.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дитина, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.

Зявницею до заяви долучено висновок психолога ОСОБА_10 від 21 березня 2025 року за результатами обстеження та бесіди з неповнолітніми ОСОБА_3 , 2011 року народження, та ОСОБА_4 , 2015 року народження. У висновку зазначено, що за результатами обстеження та бесіди з дітьми можна зробити висновок, що діти ймовірно стали жертвами та свідками домашнього насильства. В дітей спостерігається виражена позитивна прив`язаність по відношенню до матері. Емоційний контакт з батьком не достатній,наявний високий рівень психічної напруги, роздратованість, апатія, ймовірно спричинені психо-травмувальним характером подій, що мали місце в сім`ї впродовж останніх років.

Згідно із правовим висновком, викладеним у Постанові КЦС ВС від 19.05.2020 №404/5203/19 (61-22539св19), законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

При вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявницею на підтвердження вимог поданої нею заяви, не долучено об`єктивних доказів, які б підтверджували учинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені законом, та були б достатніми для підтвердження існування юридичних фактів, з якими закон пов`язує можливість видачі обмежувального припису.

Надані заявницею для обґрунтування заяви докази не підтверджують ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці та її дітей, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

За таких обставин, оскільки судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 зі сторони заінтересованої особи ОСОБА_2 , а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те що суд першої інстанції не встановив обставини, які мають значення для правильного розгляду справи, спростовуються викладеними висновками в оскаржуваному рішенні суду з наданням належної оцінки кожному наявному доказу в матеріалах справи.

Що стосується, порушення судом, на думку сторони позивача, норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, у контексті ухвалення рішення суддею, якому було заявлено відвід і підстави його відводу, повинні бути визнані судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою, колегія суддів звертає увагу на те, що слідуючи змісту ч. 4 ст. 39 ЦПК України, заявляючи відвід на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, заявник зобов`язаний надати докази щодо наявності обставин, які викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

В свою чергу, підстави для відводу судді Кущ Т.М., викладені у заяві від 02.07.2025, а саме, що скасована постановлена нею ухвала від 07.05.2025 про повернення заяви, а також з тих підстав, що ОСОБА_1 подала скаргу на дії судді у Вищу раду правосуддя, не є підставами для відводу, оскільки відповідно до рішення рішення Ради суддів України №34 від 8 червня 2017 року "Про роз`яснення деяких питань щодо конфлікту інтересів", звернення до Вищої ради правосуддя із скаргою на суддю не є підставою для його відводу, якщо воно не пов`язане з наявністю обставин, що викликають сумнів у його неупередженості чи об`єктивності у конкретній справі, а також виключно незгода з процесуальними рішеннями або рішеннями в інших справах не може бути підставою для відводу судді.

Разом з цим, докази, які б підтверджували необ`єктивність чи упередженість судді Кущ Т.М. в розгляді даної справи, відсутні.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванова Олега Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк