ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/819/962/25 Доповідач Кутурланова О.В.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кутурланової О.В.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Склярської І.В.,
секретарОлійник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Вічна Ірина Миколаївна, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що з 1994 року вона проживала разом з відповідачем однією сім`єю, як дружина та чоловік, але без офіційної реєстрації шлюбу. Шлюб між нею та відповідачем зареєстровано 17 серпня 2007 року.

У 2001 році, в період спільного з відповідачем проживання однією сім`єю, за рахунок спільної праці та за спільні кошти, з метою придбання власного житла для сім`ї ними придбано житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці 578 кв.м.

Завдаток за придбання будинку в сумі 1 200,00 доларів США продавцю передавала вона, що підтверджується оригіналом розписки від 25 травня 2001 року.

Після передачі завдатку продавець передав їй ключі від будинку, і, оскільки будинок був взагалі не придатний для проживання, так як це був старий будинок, в якому тривалий час ніхто не жив, були відсутні комунікації, дерев`яні віконні рами, двері та підлога - згнили, скла у вікнах не було, вони були забиті плівкою, штукатурка на стінах та на стелі обвалилась, то вона почала проводити там власними силами капітальний ремонт та приводити будинок у належний житловий стан.

Остаточно договір купівлі-продажу будинку укладено та нотаріально посвідчено після повернення відповідача з рейсу - в листопаді 2001 року, право власності оформлено на відповідача, на що вона взагалі уваги не звернула, оскільки їх переповнювала радість, що нарешті мають власне житло і в них обох не було жодних сумнівів у тому, що куплений будинок є їх спільним, оскільки саме це було їх прагненням - купити для їх сім`ї власне житло та, за можливості, народити в ньому спільну дитину.

Після укладання договору купівлі-продажу будинку вони з відповідачем ще деякий час продовжували проводити ремонтні роботи, необхідні для забезпечення умов проживання, а з 2002 року переїхали до будинку, після чого поступово, впродовж ще декількох років, купували меблі, побутову техніку, облаштовували подвір`я.

Впродовж більш ніж двадцять років між ними не було жодних непорозумінь з приводу того, що придбаний ними будинок є їх спільною сумісною власністю.

Проте, у квітні 2023 році відповідач подав на розлучення та почав вимагати від неї виселення з будинку, посилаючись на те, що будинок придбано на його імя до реєстрації шлюбу, а тому вона жодних прав на будинок немає, що й змусило її звернутися до суду з позовом, у якому просила суд :

- встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_2 , виділивши у власність ОСОБА_1 частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.01.2004 року по 16.08.2007 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Вічна І.М., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також вважаючи його таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Письмового відзиву на скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать довідка про доставку судової повістки у додаток «Viber».

Адвокат Ковальчук І.В., яка діє від імені ОСОБА_2 , брала участь у судовому засіданні через засоби відеоконференцзв`язку.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Вічна І.М. були присутніми безпосередньо у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання будинку спільною сумісною власністю та здійснення його поділу між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний будинок був придбаний нею та відповідачем внаслідок їх спільної праці, то правові підстави для задоволення її позову в цій частині відсутні.

При цьому, враховуючи норми чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача в період з 01.01.2004 року по 16.08.2007 року, враховуючи дату реєстрації шлюбу між сторонами 17.08.2007 року.

Колегія суддів не може погодитися з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 17.08.2007 року, після одруження прізвище дружини « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.11.2001 року, ОСОБА_2 купив, а ОСОБА_6 продав житловий будинок АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 578 кв.м. за 20470,00 грн.

Згідно відмітки ХБТІ на договорі купівлі-продажу право власності зареєстроване за ОСОБА_7 06.11.2001 року в книзі № 63, за реєстраційним № 11109.

З наявної в матеріалах справи розписки від 25.08.2001 року вбачається, що ОСОБА_4 передала ОСОБА_6 грошову суму в розмірі еквівалентному 1200,00 доларів США, як завдаток за купівлю спірного будинку, загальна вартість якого еквівалентна 3400,00 доларів США.

У розписці зафіксовані домовленості сторін про те, що ОСОБА_4 сплатить повну вартість будинку 01.09.2001 року. Крім того, сторони дійшли згоди про те, що в разі неукладення договору з вини покупця завдаток залишається у ОСОБА_6 , а в разі неукладення договору з вини ОСОБА_6 . ОСОБА_4 має право витребувати суму завдатку у подвійному розмірі у продавця.

Розписка складена в присутності свідків, підписана покупцем ОСОБА_4 та продавцем ОСОБА_6 .

З пояснень позивачки в судах першої та апеляційної інстанції вбачається, що грошові кошти на придбання житла були їх спільними заощадженнями за декілька років, оскільки вони з 1994 року почали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Працювали разом на заводі, проживали у родичів, заощаджуючи на всьому, щоб мати змогу в подальшому придбати власне житло для сімї. У подальшому відповідач влаштувався матросом на судні, вона продовжувала працювати на заводі. Пошуком будинку для сім`ї, перемовинами з продавцем щодо ціни за спірний будинок займалася саме вона, оскільки відповідач працював матросом на судні і перебував у рейсі. Після досягнення згоди щодо суттєвих умов договору купівлі-продажу нею внесено авансовий платіж за будинок у розмірі 1 200,00 доларів США, після чого продавець передав їй ключі і вона розпочала власними силами, власною працею, а де потрібно то з залученням фахівців проводити ремонтні роботи для приведення будинку в належний житловий стан, а після повернення відповідача з рейсу зявилася повна суму для розрахунку, після чого відбулося укладення та нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу.

Відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 , остання в період з 12.11.1990 року по 18.08.2003 року працювала в АПК «Херсонзалізобетон».

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (колишній чоловік позивачки) розірвали шлюб 31.08.1992 року.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_9 розірвали шлюб 10.05.1994 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки, які надавали свої пояснення щодо обставин справи.

Так, свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначив, що він двоюрідний брат відповідача. Знає позивачку, як жінку відповідача, з того часу, як вони приїхали жити до матері на квартиру, приблизно в 1996 році, він її представив як дружину. Спочатку вони разом працювали на ЖБІ, потім відповідач почав працювати матросом, про їх доходи не знає. Позивачка розповіла, що придбали будинок і вона проводить там ремонт, просила про допомогу в ремонтних роботах.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що знає позивачку приблизно з 1991 року, а відповідача з 1992 року, спочатку вони зустрічалися, а потім почали жити разом, її чоловік допомагав їм переїхати. Спочатку сторони жили в смт. Антонівка, а потім переїхали на поселок, спілкувались сімями, ходили в гості один до одного, разом відпочивали на морі. Сторони сприймались, як сім`я, донька відповідача також відвідувала батька в новій родині, син позивачки жив з ними і називав відповідача батьком. Зазначила, що коли працювали на ЖБІ, то у жінок була велика зарплата. Коли настали скрутні часи, то зарплату затримували, подекуди в рахунок зарплати видавали продукцію заводу, бетон і т.і, яку працівники самостійно реалізовували. Заходила в гості до позивачки, часто спілкувались, бачила, що позивачка тримала господарство, розводила качок, вела хатні справи. Позивачка її запрошувала на огляд будинку, який купили і в якому розпочала проводити ремонтні роботи. Будинок був в поганому стані, довго ніхто не жив.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що познайомилась зі сторонами, коли вони винаймали будинок на АДРЕСА_3 . Спочатку познайомилась з позивачкою, потім з відповідачем, коли він прийшов з рейсу. Вважала, що сторони одружені, оскільки вони жили разом, вели господарство, коли відповідач був дома, син називав відповідача батьком. Казали, що хочуть своє житло, збирали гроші. Позивач знайшла варіант будинку, якісь роботи сама виконувала, на якісь майстрів запрошувала.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 не заперечував та визнавав факт проживання з позивачкою однією сім`єю з 1994 року, спільне виховання її сина, а також те, що будинок придбано для їх сімї, з метою проживання в ньому разом з позивачкою та її сином.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1994 року до 01 січня 2004 року, оскільки до правовідносин, що виникли між сторонами у цей період, застосовуються положення КпШС України, якими не передбачено можливості встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 280/705/17 (провадження № 61-37425св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).

Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції у наведеній частині не спростовані.

Водночас, судом першої інстанції зазначено про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з відповідачем у період з 01.01.2004 року по 16.08.2007 року, враховуючи дату реєстрації шлюбу між сторонами 17.08.2007 року.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що задоволення позовних вимог в цій частині не породжує для позивача будь-яких юридичних наслідків, які б стали підставою для захисту її порушених прав у спосіб, у відповідності до якого вона звернулася до суду зі своїми позовними вимогами.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Заявляючи позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання з відповідачем саме у період з 1994 року по 17 серпня 2007 року, у який було придбано оспорюваний будинок, позивачка мала на меті в результаті її задоволення вирішити подальший майновий спір.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю у період з 01.01.2004 року по 16.08.2007 року.

За усталеною судовою практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням положень Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без встановлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Станом на 2001 рік законодавство не передбачало вичерпного переліку членів сім`ї, а визначало лише критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, а саме: спільне проживання, спільний побут і взаємні права та обов`язки.

Наразі зазначені критерії втілені у ст.3 СК України, згідно якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Отже, зважаючи на вищенаведені норми законодавства, роз`яснення, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», а також враховуючи визнання відповідачем факту проживання з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1994 року і по день укладання між ними шлюбу 17.08.2007 року, а також факту придбання будинку для проживання сімї, у позивачки є визначені законом підстави у судовому порядку заявляти права на майно, яке набуте до 2004 року за рахунок спільної праці членів сім`ї.

При цьому, слід зазначити, що станом на 2001 рік (час укладання договору купівлі-продажу), законодавство не містило норм, які б визначали рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

У ст.17 Закону України «Про власність» визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»).

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Тобто, проаналізувавши вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що незважаючи на відсутність станом 2001 рік на законодавчому рівні визначення рівності часток учасників у спільній сумісній власності, набутої за рахунок спільної праці членів сім`ї, за умови відсутності іншої домовленості між членами сім`ї та за відсутності беззаперечних доказів на підтвердження того, що участь одного із членів сім`ї у придбанні майна була більшою слід виходити із засад рівності часток.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірний період ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Судом також встановлено, що після початку спільного проживання з 1994 року однією сім`єю як чоловік і жінка, а в подальшому, з 2007 року, як чоловік та дружина у зареєстрованому шлюбі, сторони мали спільні права і обов`язки. Станом на 1994 рік сторони разом працювали на Херсонському заводі залізобетонних виробів (ЖБІ), в подальшому відповідач деякій час працював матросом, а позивачка продовжувала працювати на заводі та отримувала додатковий заробіток, розводячи птицю, займаючись випіканням та шиттям. На момент, коли сторони стали проживати однією сім`єю, жоден з них не мав власного житла, тому вони проживали у родичів, або винаймали його в оренду та мали намір придбати власне житло для їх родини. З розписки про внесення авансового платежу за будинок вбачається, що ці кошти внесені саме позивачкою. З договору купівлі-продажу вбачається, що залишок коштів за договором купівлі-продажу внесено відповідачем. Після придбання будинку позивачка займалася його ремонтом, проведення якого продовжили разом з відповідачем після його повернення з рейсу, а в подальшому спільними зусиллями та спільною працєю облаштовували будинок, придбавали меблі.

Такі висновки суду ґрунтуються як на матеріалах справи, так і на показах свідків, про які судом зазначено вище.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснив суду, що за час спільного проживання з позивачкою, починаючи з 1994 року, вони не розмежовували сімейний бюджет, всі кошти, отримані сторонами, були спільними та витрачалися на потреби сім`ї. Відповідач зазначив, що конфлікт з позивачкою виник з приводу того, що вони не досягли згоди про поділ будинку, тому й він вирішив зайняти позицію, що будинок належить тільки йому.

Встановивши зазначені обставини справи, зважаючи на роз`яснення, які містяться в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», колегія суддів, під час вирішення питання про поділ майна, вважає за можливе виходити із засад рівності часток у спільній сумісній власності.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з постановленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме визнання житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за кожною із сторін права власності на його частину.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за їх необгрунтованістю.

Відповідно до вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог майнового характеру (визнання права власності на частину житлового будинку), необхідно відповідно провести і розподіл судових витрат.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою в суді першої інстанції за вимогою майнового характеру у розмірі 2 980,12 грн., та в суді апеляційної інстанції 3 576,14 грн., що разом становить 6 556,26 грн.

Керуючись ст. ст.367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Вічна Ірина Миколаївна, задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_2 , виділивши у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 частину вказаного житлового будинку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 6 556,26 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 15 жовтня 2025 року

Головуючий О.В.Кутурланова

Судді: Л.П.Воронцова

І.В.Склярська