Провадження № 6/201/384/2025
У Х В А Л А

02 жовтня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Дейнега А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Соборного районного суду міста Дніпра заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та скасування арешту у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат,

В С Т А Н О В И В :

До Соборного районного суду міста Дніпра 16.09.2025 за підсудністю з Новокодацького районного суду міста Дніпра надійшла заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та скасування арешту у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог представником позивачки зазначено, що 26.06.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (заявником) був укладений договір поруки № 0/П/1 в забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору про надання споживчого кредиту № 00. Відповідно до п.1.2 вказаного договору, сума Основного договору складає 78300,00 (сімдесят вісім тисяч триста) доларів США, що дорівнює еквіваленту 379731,51 (триста сімдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять одна) гривня 51 копійка за курсом НБУ на день укладення основного договору.

04.10.2010 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення по справі № 2-9259/11 про стягнення заборгованості з боржників: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (поручитель за договором поруки № 0/П/1), ОСОБА_3 (поручитель за договором поруки № 0/П/2) на користь АТ «УкрСиббанк» у сумі 357 036,35 грн. за договором надання споживчого кредиту № 0 від 26.06.2008. На виконання рішення суду 25.02.2011 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист № 2-9259 про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі 357036,35 грн.

04.07.2011 Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 27686028 з примусового виконання виконавчого листа № 2-9259 від 25.02.2011, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (PHOKПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 на користь ТОВ «УкрСиббанк» 357036,35 грн. В ході виконавчого провадження на нерухоме майно був накладений арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 . 19.07.2011, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент прийняття рішення), державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа (виконавче провадження № 27686028) стягувачу.

З 28.08.2019 року права вимоги за кредитним договором № 00 від 26.06.2008, внаслідок укладання договору про відступлення права вимоги № 2067/К, відійшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт».

15.10.2020 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська була замінена сторона виконавчого провадження стягувача по цивільній справі № 2-9259/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт». Ухвала набрала законної сили 15 жовтня 2020 року.

18.03.2025 у листі за № 88167 Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на адвокатський запит адвоката Сідельківської Г.М. повідомив, що на примусовому виконанні у відділі з 19.07.2011 перебувало виконавче провадження № 27686028 з примусового виконання виконавчого листа № 2-9259 від 25.02.2011, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «УкрСиббанк» 357036,35 грн. 24 червня 2012 року була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. Матеріали виконавчих проваджень були передані до архіву відділу де були знищенні за строком зберігання. Станом на 18.03.2025 повторно до відділу вищезазначений документ не надходив.

26 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з листом, в якому просила зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 (PHOKПП НОМЕР_1 ), який був накладений на підставі постанови про виконавче провадження № 27686028 від 04.07.2011.

07 липня 2025 року заявниця отримала відповідь, що повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника. Для вирішення даного питання запропонували звернутись до суду.

Враховуючи вищевикладене, заявниця в особі свого представника адвоката Сідельківської Г.М. просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2-9259, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 25.02.2010 на виконання рішення по справі № 2-9259/11 про стягнення заборгованості з боржників: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (поручитель за договором поруки № 0/П/1), ОСОБА_3 (поручитель за договором поруки № 0/П/1) на користь АТ «УкрСиббанк» у сумі 357 036,35 грн. за договором надання споживчого кредиту № 0 від 26.06.2008 року. Зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , який накладений 12.10.2011 у виконавчому провадженні ВП № 27686028 (реєстраційний номер обтяження 11714365).

Від представника заявника ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без її участі, позицію по справі, викладену у заяві підтримала, вимоги позивачки просила задовольнити.

Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та третя особа - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ГОРИЗОНТ» в судове засідання не з`явились про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за їх відсутності не скористалися та не повідомили суд про причини неявки у засідання.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

За таких обставин, на підставі ч. 2 ст. 247, ч. 3 ст. 432 ЦПК України суд розглянув процесуальне питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Судом встановлено, що у провадженні Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції із 04.07.2011 перебувало виконавче провадження № 27686028 щодо боржника ОСОБА_1 , із виконання виконавчого листа № 2-9259, виданого 25.02.2011 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 357036,35 грн.

12 жовтня 2011 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 27686028 від 04.07.2011 Ленінського відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, було зареєстровано обтяження: арешт нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця від 19 липня 2011 року у виконавчому провадженні № 27686028, на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», 19 липня 2011 року було повернуто стягувачу виконавчий документ з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Вжиті заходи забезпечення виконавчого провадження не скасовані до теперішнього часу.

07 липня 2025 року ОСОБА_1 на своє звернення про скасування накладеного арешту у межах виконавчого провадження № 27686028 отримала від начальника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповідь, про відсутність правових підстав для зняття арешту з майна.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на судовий захист у разі порушення, невизнання чи оспорювання її прав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV, тут і далі в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а вжиті державним виконавцем заходи щодо його розшуку виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа з вказаних підстав, не позбавляє стягувача права повторного пред`явлення до виконання протягом строку, встановленого статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-ХІV), тобто протягом одного року з моменту повернення.

Оскільки виконавчий лист було повернуто стягувачу 19 липня 2011 року, повторно пред`явити його до виконання стягувач, за правилами Закону № 606-ХІV, міг упродовж року.

Однак станом на липень 2025 рік, тобто на час звернення ОСОБА_1 до виконавчої служби, виконавчий лист № 2-9259 від 25 лютого 2011 року щодо боржника ОСОБА_1 повторно до виконання не пред`являвся.

У матеріалах справи та за відомостями автоматизованої системи виконавчого провадження відсутня інформація щодо наявності відкритих виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2-9259 від 25 лютого 2011 року та виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору і витрат виконавчого провадження, пов`язаних з виконанням цього виконавчого документу.

Відповідно до частини 2 статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Встановлюючи з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, суд ураховує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року справа № 2-4671/11 (провадження № 61- 45337св18), згідно з якими Верховний Суд поділив підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Зокрема, Верховний Суд до матеріально-правових підстав відносить: добровільне виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення.

Судом встановлено, що строк на пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-9259, виданого 25.02.2011 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 357036,35 грн., закінчився 19 липня 2012 року.

Наведене у свою чергу свідчить про те, що виконавчий лист № 2-9259 від 25.02.2011 щодо боржника ОСОБА_1 втратив чинність і не підлягає виконанню.

Щодо зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , який накладений 12 жовтня 2011 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 27686028 від 04.07.2011 Ленінського відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 57 Закону № 606-ХІV.

Статтею 59 Закону № 1404-VIII в редакції, чинній на момент звернення представника Позивачки до виконавчої служби із заявою про зняття арешту, визначено випадки, коли арешт з майна та коштів боржника знімається постановою державного виконавця чи постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. В той же час, частиною п`ятої наведеної статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Законом № 1404-VIII не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Оскільки виконавчий лист № 2-9259 від 25 лютого 2011 року щодо боржниці ОСОБА_1 із 19 липня 2011 року повторно первісним стягувачом ПАТ «УкрСиббанк», його правонаступниками до виконання не пред`являвся, продовження виконавчих дій щодо боржника ОСОБА_1 з липня 2011 року а ні ПАТ «УкрСиббанк», а ні ПАТ «Дельта Банк», а ні ТОВ «Фінансова компанія «Горизонт» не ініціювали, визначений законом строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-9259 від 25 лютого 2011 року сплив у 2012 році і за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень питання про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 не вирішувалось, суд дійшов переконання, що наявність протягом тривалого часу (більш 13 років) нескасованого арешту на майно ОСОБА_1 , за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення з боку стягувача щодо боржника ОСОБА_1 , є безпідставним та невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном і таким, що порушує гарантоване законом право власності.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 761/687/14 (провадження № 61-5887св23), де наголошено, що збереження арешту на майно боржника за відсутності виконавчого провадження є надмірним обмеженням права власності та порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд в постанові від 16.01.2018 у справі № 755/15479/14-ц зазначив, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Також суд ураховує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 30.04.2025 року у справі № 753/12589/23 (провадження № 61-5186св24) згідно з якими, тривале збереження арешту на майно боржника після закінчення виконавчого провадження за відсутності правових підстав є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра , до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

На підставі викладеного, керуючись постановами Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 755/15479/14-ц, у справі № 240/10258/19, ч. 2 ст.247, ст.ст. 260, 353, 432 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та скасування арешту у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2-9259, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 25.02.2010 року на виконання рішення по справі № 2-9259/10 про стягнення заборгованості з боржників: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (поручитель за договором поруки № 0/П/1), ОСОБА_3 (поручитель за договором поруки № 0/П/2) на користь АТ «УкрСиббанк» у сумі 357036,35 грн. за договором надання споживчого кредиту № 0 від 26.06.2008.

Зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), який накладений 12 жовтня 2011 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 27686028 від 04.07.2011 державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дмитрієвою С.В. (реєстраційний номер обтяження 11714365 від 12.10.2011).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарга протягом п`ятнадцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: В.В. Батманова