Справа № 204/2537/25
Провадження № 2/204/2117/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

6 жовтня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючої судді Чудопалової С.В.

за участю секретаря Корягіної Р.Р.

представника позивача Ковальчука Д.Ю.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ), в інтересах якої діє представник адвокат Ковальчук Денис Юрійович (адреса місця знаходження: м. Дніпро, вул. Василя Строменка, буд. 97) до ОСОБА_3 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, в якому просить суд стягувати з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 40 419 грн. 83 коп. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що після початку військової агресії російської федерації проти України, вона вимушена була виїхати разом із дитиною до Туреччини, де проживали до вересня 2023 року, періодично приїжджаючи до України. Відповідач надавав додатково нотаріально-посвідчену заяву від 03.02.2023 року про надання згоди на багаторазові виїзди за кордон до Турецької Республіки, а також на постійне проживання на території Турецької Республіки доньки - ОСОБА_4 , реєстрації її за місцем проживання на території Турецької Республіки, відвідування дитиною навчальних закладів тощо для забезпечення навчання та розвитку дитини. За згодою батька (відповідача), з метою покращення та пришвидшення вивчення турецької мови та навчання, адаптування до проживання в Туреччині, донька почала навчатися в платній приватній середній турецькій школі Гайєм. В цій школі були спеціальні уроки, програми для навчання турецької мови за шість місяців і вчителі приділяли багато уваги на початковому етапі для вивчення турецької мови. Наявність в тій місцевості державні школи, в яких навчались турецькі та сирійські діти, не мали такої мети та напрямку, що позбавляло можливості доньці там навчатись. В даній приватній школі дитина навчалась протягом 2022-2023 рік, показувала гарні успіхи в навчанні і на належному рівні вивчила турецьку мову, про що свідчать атестати, що видані приватною школою. Вказує, що відповідно до виписки з рахунку за період з 01.09.2022 року по 08.01.2025 року, позивачу було нарахована плата за навчання за 2022 та 2023 рік у розмірі 41000,01 турецьких лір, яка нею у повному обсязі сплачена, а саме: 06.09.2022 року 23 766,42 грн., що становить за курсом 2,0666 11500 турецьких лір; 18.10.2022 року 24040,07 грн., що становить за курсом 1,9672 12220 турецьких лір: 22.11.2022 року 22389,51 грн., що становить за курсом 2,0354 11000 турецьких лір: інша частина була сплачена готівкою 31.05.2023 року 3788,09 турецьких лір за курсом 1,7931 становить 6792,42 грн.: 16.06.2023 року 2491,91 турецьких лір за курсом 1, 5455 становить 3851,24 грн., що разом становить 80 839,66 грн. Відповідно половина вказаної суми має бути відшкодована відповідачем у сумі 40 419,83 грн.

Ухвалою суду від 17.03.2025 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, справа розглянута з повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 17.03.2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

28.03.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_1 . На спростування доводів позивачки зазначив, що позивачка, всупереч вимогам закону, не довела суду, що понесені нею додаткові витрати у вигляді оплати навчання на утримання доньки були зумовлені особливими обставинами, зокрема необхідністю розвитку певних здібностей дитини. Вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.07.2011 року по 31.01.2023 року. Згідно матеріалів справи, позивачка вказує, що навчання дитини розпочалося з вересня 2022 року по червень 2023 року, тобто значна частина періоду навчання, за який позивач вимагає компенсації, припадає на час перебування позивача та відповідача у шлюбі. Всі витрати на утримання дитини, здійснені до 31.01.2023 року, були спільними сімейними витратами, які здійснювалися за рахунок спільного бюджету подружжя. Вказує, що з вересня 2023 року донька постійно проживає разом з ним (відповідачем), що підтверджується відповідним рішенням органу опіки та піклування про визначення місця проживання з батьком. Відповідно до судового наказу від 15.08.2024 по справі №932/5915/24, позивач є платником аліментів на утримання спільної дитини. Ця обставина також підтверджує зміну ролей у матеріальному забезпеченні дитини. Звертає увагу суду, що посвідчена нотаріальна заява відповідача від 03.02.2023 року, містить виключно згоду відповідача на багаторазові виїзди дитини за кордон, тобто у ній відсутні будь які пункти, що свідчать згоду відповідача на навчання дитини у платній приватній школі. Таким чином, рішення про навчання дитини у приватній школі було прийнято позивачем самостійно, без згоди та без урахування фінансових можливостей відповідача.

08.04.2025 року представник позивача адвокатом Ковальчуком Д.Ю., направлено до суду відповідь на відзив, відповідно до якого підтримано вимоги позовної заяви.

10.04.2025 року відповідачем направлено до суду заперечення на відповідь на відзив позивача, відповідно до якого відповідач проти позову заперечив в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість.

Представник позивача адвокат Ковальчук Д.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні 11.06.2025 року пояснила, що являється сестрою позивачки а. Коли розпочалась війна вони разом із сестрою та дітьми поїхали до Туреччини. Наші батьки дали 3 000 доларів США на тимчасове прожиття. Донька ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не хотіла навчатись у державній школі, тому вони прийняти разом рішення, віддати її до приватної школи. Сестра заплатила із кредитної картки за школу близько 3-4 тисячі доларів США, також вона сплачувала і трансфер до школи. Батьки ОСОБА_7 , погасили заборгованість по кредитній картці, щоб не нараховувалась пеня. Спочатку вона також проживала разом з ОСОБА_7 з березня по червень 2022 року, а потім вони разом з батьками приїжджали на відпочинок до Туреччини у 2023 році, та ОСОБА_8 розповідала, що їй у школі дуже подобається, у неї багато друзів. Оплата за школу була виключно з картки, за кошти батьків.

Допитані в суді свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є батьками позивачки пояснили, що коли у 2022 році розпочалась війна, доньки разом із дітьми поїхали до Туреччини. Вони зайняли їм кошти у розмірі 3 000 доларів США. ОСОБА_11 не хотіла займатися онлайн у державній школі і тоді ОСОБА_7 та ОСОБА_6 прийняти рішення про навчання її у приватній школі. ОСОБА_6 приходив до них додому, вони надавали йому кошти, щоб він переслав їх ОСОБА_7 . Через деякий час ОСОБА_7 заплатила за навчання зі своєї кредитної картки близько 100 000 грн. Заборгованість у розмірі 57 000 грн. гасили вони, але відповідач обіцяв повернути кошти. Донька скаржилася, що ОСОБА_6 їй не допомагав.

Опитана в судовому засіданні за клопотанням батька ОСОБА_1 свідок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в присутності психолога ОСОБА_12 пояснила, що вона наразі проживає разом із батьком та бабусею, навчається у 112 гімназії. Після початку війни вона разом з мамою та тіткою виїхали до Туреччини, а батько залишився в Україні. Спілкування з батьком було по Інтернету. Через пів року у мами з`явився новий чоловік та батьки розлучилися. Перебуваючи у Туреччині з вересня 2022 року почала навчатися у приватній школі, але не хотіла в ній навчатися, оскільки її ображали інші діти за релігійні погляди. Про ці події, вона повідомляла маму та перекладача у школі, а також казала про це і батьку. Бачила, як тато надавав мамі кошти, коли виїжджали до Туреччини, а також кошти давала і бабуся. За навчання у школі сплачував батько. У період навчання у приватній школі в Туреччині, вона також навчалася онлайн і в державній школі в Україні. Були високі ціни за навчання, тому вони перестала туди ходити, на додаткові зайняття також не ходила. З мамою не спілкується, бо не має бажання.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні 17.09.2025 року пояснив, що являється батьком позивачки. Вони з дружиною зайняли кошти дочці та зятю ОСОБА_6 у 2022 році на виїзд за кордон його дочці з онукою. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 приходили в двох та просили в борг зайняти кошти. ОСОБА_8 навчалась у приватній школі з дозволу ОСОБА_6 . Дочка сплачувала за навчання, а моя дружина погашала кредитну картку ОСОБА_7 , після сплати за навчання. Коли ми приїжджали з дружиною до доньки у гості, то ОСОБА_8 ніколи не висловлювалася проти школи. Всі питання стосовно школи, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вирішували разом. ОСОБА_8 у 2023 році приїздила до батька в гості та залишилася в Україні жити з ним.

У судовому засіданні 17.09.2025 року ОСОБА_2 буда допитана у якості свідка та пояснила, що ОСОБА_6 надавав згоду на навчання доньки в 2022 році, ми це обговорювали заздалегідь, що ОСОБА_8 буде навчатися у приватній школі у Туреччині. Після того як розпочалися суди за майно, донька перейшла на бік батька та перестала спілкуватися з усією родиною. Оплату вона здійснювала зі своєї картки. Булінгу у школі відносно дитини не було. За весь рік навчання доньки у приватній школі «Гаєм» ОСОБА_6 перевів близько 12 000 грн. Оплатив білети до України у сумі близько 10 000 грн., щоб ОСОБА_8 повернулася до України. Вона сплачує аліменти близько року, заборгованості не має.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.01.2012 року(а.с. 52).

Сторони з 09.07.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 09.07.2011 року), який 31.01.2023 року розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 31.01.2023 року)(а.с. 50,51).

Дитина проживає разом із відповідачем, що підтверджується розпорядженням №196-р від 18.04.2024 року, згідно якого вбачається, що місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із батьком, ОСОБА_1 (а.с. 53).

Судовим наказом Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15.08.2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно у розмірі заробітку (доходу), але не більше 10 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 28.06.2024 року, до повноліття дитини(а.с. 54).

Частиною третьою статті 51 Конституції України, передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Так, відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в судовому порядку звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною ч. 1ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як передбачає ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного чи оспорюваного права.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Отже, кожен із батьків зобов`язаний приймати участь у додаткових витратах на дитину і вони мають рівні обов`язки щодо несення таких витрат.

Як встановлює ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти.

Сімейний кодекс України, виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до її повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 185 СК України у разі спору розмір участі одного з батьків у таких витратах визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Як вбачається з положень ч.3 ст. 185 СК додаткові витрати можуть бути присуджені як одноразово, так і періодично чи постійно, можуть фінансуватися наперед або покриватися після факту їх понесення.

При цьому, наявність додаткових витрат на дитину має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Так, ч. 1 ст. 185 СК України визначає, що той із батьків, з кого стягуються аліменти, а також той, до кого вимога не заявлена, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, якщо вони викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо.

Позивачка ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 половину витрат на навчання доньки у приватній турецькій школі - Гайєм, посилаючись на ст. 185 СК України.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що передбачені ст.185 СК України додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини. Підставою призначення додаткових витрат є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами.

Верховний Суд у справі № 520/12681/17 зазначив, що розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина погребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Слід звернути увагу на те, що нормативна вимога особливих обставин не обмежується лише хворобою чи каліцтвом, оскільки перелік вказаних обставин є невичерпним, то це може бути розвиток здібностей дитини, потреба у спеціальному навчанні, інші об`єктивні підстави, але вони повинні бути доведені документально належними та достатніми доказами (медичні довідки, висновки спеціалістів, сертифікати, рахунки, квитанції тощо).

Пред`являючи вимоги про стягнення додаткових витрат на оплату навчання у приватній турецькій школі, позивачем не доведено та матеріали справи не містять жодних доказів, що таке навчання, пов`язане із розвитком певних здібностей дитини.

Крім того, позивач не навела мотивів вибору освітнього закладу що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання дитини. Навчальний заклад було обрано позивачем на власний розсуд, без погодження із відповідачем.

Разом з цим, оплата навчання у закладі приватної турецької школи, зазвичай не належить до «додаткових витрат», якщо відсутні докази, що саме цей заклад є необхідними для розвитку виняткових здібностей дитини.

Позивачкою не надано жодних підтверджень наявності особливих здібностей доньки, які б зумовлювали саме платне навчання у приватному закладі турецькій приватній школі «Гайєм», враховуючи також ту обставину, що весь цей час дитина також навчалася у державній школі в Україні.

Тобто, позивачкою жодними належними та допустимими доказами не доведено, що оплата турецької приватної шкоди відповідає ознакам «додаткових витрат, викликаних особливими обставинами».

З позиції правової конструкції ст. 185 Сімейного кодексу вбачається, що участь у додаткових витратах на дитину настає лише у разі наявності додаткових витрат, викликаних особливими обставинами (наприклад: розвиток здібностей дитини, її хвороба, каліцтво тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо. Не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат.

Позивачка надала характеристику учениці від класного керівника(а.с. 9-16), виписку з рахунку (09.09.2019-08.01.2025)(а.с. 19), квитанції (а.с. 20-23), як докази факту оплати, але не надала достатніх доказів наявності «особливих обставин», що зумовлювали саме необхідність навчання в платному турецькому закладі (відсутні висновки медичних закладів, акти МСЕК щодо потреби реабілітації чи довідки/сертифікати, які б засвідчили унікальні здібності дитини, що потребують платного навчання у приватному турецькому закладі).

Подача лише характеристики класного керівника й квитанцій не доводить саму підставу виникнення додаткових витрат у розумінні ст. 185 СК України.

Крім того, суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки, вони зацікавлені у вирішенні спору на користь сторони, щодо якої надавали свідчення.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 р. у справі № 320/383/19 суд роз`яснив, що поняття «особливі обставини» не може тлумачитися розширено і має бути підтверджене належними доказами (довідки, висновки, документи, що підтверджують унікальні потреби дитини).

Таким чином, суд приходить до висновку, що оплата навчання у приватному турецькому навчальному закладі може бути визнана додатковими витратами лише за наявності доказів таких особливих обставин та необхідності саме платної освіти.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 р. у справі № 638/2304/17 підкреслено, що завдання цивільного судочинства полягає саме в ефективному захисті порушених прав, однак захист можливий лише за умови, що права реально порушені.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати докази, які підтверджують їх твердження, та сприяти з`ясуванню обставин справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (крім випадків, встановлених цим Кодексом).

Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Як передбачено у ч. 2 ст. 89 ЦПК жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили суд має самостійно оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, на підставі всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, перевіреними в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, керуючись принципом диспозитивності, обов`язком сторін доводити обставини, на які вони посилаються,суд приходить до висновку, що в зв`язку з не доведенням у судовому засіданні понесення позивачем додаткових витрат на дитину, передбаченихст.185 СК України, розмір заявлених понесених витрат не підлягає стягненню з відповідача, а в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні з позовом до суду звільнена від сплати судового збору, та у задоволенні позову відмовлено, суд не вирішує питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355, 430 ЦПК України, ст.ст. 79, 141, 155, 180, 185 Сімейного кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 );

Представник позивача адвокат Ковальчук Денис Юрійович, (адреса місцязнаходження: м. Дніпро, вул. Василя Строменка, буд. 97);

Відповідач ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ). Повний текст рішення складено 16.10.2025.

Суддя С.В. Чудопалова