П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С.В. у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд визнати недійсним укладений між ними та ОСОБА_3 договір позики від 07 лютого 2022 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Косенком М.О.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 лютого 2022 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Косенко М.О. за № 136. Позивач зазначає, що вказаний договір має бути визнаний недійсним, оскільки приватний нотаріус Косенко М.О. під час посвідчення спірного договору позики не дотримався обов`язку перевірити позикодавця (відповідача) за відомостями Єдиного реєстру боржників. На думку позивача, такий обов`язок передбачений положеннями статті 46-1 та пункту 8-1 статті 49 Закону України «Про нотаріат», а також статті 9 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач стверджував, що на момент укладення договору позики, а саме 07 лютого 2022 року, відповідач перебував у Єдиному реєстрі боржників, оскільки стосовно нього були відкриті виконавчі провадження про стягнення боргу та виконавчого збору. Ці виконавчі провадження, як зазначав позивач, були завершені лише 23 лютого 2022 року, тобто після укладення договору позики. Порушення нотаріусом імперативних вимог закону щодо заборони укладення правочину щодо майна (грошових коштів) особою, внесеною до Єдиного реєстру боржників, є достатньою підставою для визнання договору позики недійсним відповідно до статей 203 та 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві та зазначає, що порушення судом першої інстанції ч. 2 ст. 126 ЦПК України, в частині прийняття в якості доказу копії рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 320/16675/2 (долученого до відзиву, наданого з порушенням строку та порядку його надання), для спростування факту перебування відповідача в Єдиному реєстрі боржників на день укладення оспорюваного договору позики, свідчить про порушення принципу рівності та змагальності сторін, як основоположних компонентів концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі № 320/16675/2 набуло чинності у 2025 році, тоді як договір позики був нотаріально посвідчений 07 лютого 2022 року. Судом першої інстанції неправомірно стягнуто з нього на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., за відсутності факту подання доказів суду до закінчення судових дебатів (копії акту виконаних робіт та документу, що підтверджує їх оплату). Судом порушено ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися. Від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Дем`янюка В.П. надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з перебування у відпустці.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, відхиливши клопотання сторони відповідача про відкладення розгляду. Крім того, жодних доказів на підтвердження обставин, з якими представник відповідача пов`язує поважність причин не явки в судове засідання, а саме відпустку, останнім суду надано не було.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 07 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_3 (Позикодавець) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., зареєстрований в реєстрі за № 136. Згідно з умовами цього договору, Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти в сумі 197 027,60 гривень, що становило еквівалент 7000.00 доларів США, та зобов`язався їх повернути до 22 травня 2022 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року у справі №753/1927/23, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за цим же договором позики було задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання цього договору недійсним - відмовлено.

Підставою заявленого у вищезазначеній справі зустрічного позову про визнання недійсним договору позики була так звана його «безгрошовість» (ст. 1051 ЦК України).

У вказаній справі позивач вважає, що вказаний договір має бути визнаний недійсним, оскільки приватний нотаріус Косенко М.О. під час посвідчення спірного договору позики не дотримався обов`язку перевірити Позикодавця (Відповідача) за відомостями Єдиного реєстру боржників.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається, якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що нотаріусом порушено порядок перевірки відповідача за Єдиним реєстром боржників. Однак, Закон України «Про нотаріат» (пункт 8-1 статті 49) та Закон України «Про виконавче провадження» (стаття 9) встановлюють обов`язок нотаріуса перевіряти Єдиний реєстр боржників у випадках, що стосуються відчуження належного їй майна особою, внесеною до Єдиного реєстру боржників.

Так, відповідно до п. 8-1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій, якщо особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників.

Необхідно зазначити, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зі змісту договору позики від 07 лютого 2022 року випливає, що він укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, містить умови щодо передачі та повернення грошових коштів, підтверджує факт передачі грошей.

Так, за приписами ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Зі змісту оспорюваного договору позики не вбачається, що сторони передбачили, його нотаріальне посвідчення, як обов`язкове.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання даного договору недійсним, позивач не звернув уваги, що обставини, з якими закон не пов`язує момент укладеності договору, не можуть бути підставою до його недійсності, оскільки ніяким чином не впливають на його укладення та чинність.

Іншими словами, як вірно зазначив суду першої інстанції, нотаріальне посвідчення договору позики ні законом, ні сторонами не визначене, як обов`язкове. Відтак, навіть у разі порушення нотаріусом порядку посвідчення такого договору, зазначене не є підставою до визнання його недійсним.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Щодо доводів позивача про безпідставне стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3ст. 133 ЦПК України).

За умовами частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами 1- 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву відповідачем було вказано, що ним проведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції становить 5 000,00 грн.

На підтвердження розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу до відзиву додано: ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 1792975 та договір про надання правничої допомоги від 02 травня 2025 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові від 28 вересня 2023 року у справі №686/31892/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Верховний Суд у Постанові від 20 липня 2021 року (справа № 922/2604/20) навів позицію, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки у матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних доручень клієнта, та/або акт прийому-передачі виконаних робіт.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу не підтвердженні достатніми, належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем не надано детальний опис виконаних доручень клієнта, та/або акт прийому-передачі виконаних робіт, апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для стягнення цих витрат відсутні.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було вказано, що ним проведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції. Тобто відповідач не зазначив навіть орієнтовного розміру витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у стягненні користь відповідача зазначених витрат.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.