Номер провадження: 22-ц/813/3384/25
Справа № 502/2204/19
Головуючий у першій інстанції Березніков О. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява вмотивована тим, що 17 листопада 2017 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого останній взяв в борг грошові кошти у розмірі 350000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 01 травня 2018 року з виплатою 12% річних, про що надав розписку. У зв`язку з порушення відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову суму, з урахуванням збільшення позовних вимог за заявою від 28.11.2019 Вх.№10498/19, у розмірі 436531,31 доларів США, з яких: 350000,00 доларів США основного боргу та 86531,51 доларів США відсотків відповідно до договору. Також просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати в розмірі 9605,00 грн судового збору та 100000,00 грн витрат на правову допомогу.

Заявою від 28.11.2019 Вх.№10498/19 ОСОБА_2 було збільшено позовні вимоги.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог.

12 березня 2020 року представником ОСОБА_1 адвокатом Бочеваром М.П. подано зустрічний позов про визнання недійсним договору позики від 17.11.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 350000,00 грн. Зустрічна позовна заява ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 жодних грошових коштів не отримував та з наданої копії розписки ОСОБА_1 не може однозначно зазначити, чи складалася ним така розписка.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 05 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 350000 доларів США заборгованості за договором позики та 18986 доларів США відсотків, а всього стягнути 368986,00 доларів США. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 9605,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а зустрічні позовні вимоги задовольнити, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1)судом першої інстанції необґрунтовано та передчасно відмовлено у задоволенні клопотань про виклик свідків, про визнання явки ОСОБА_2 обов`язкової, про призначення судової авторознавчої експертизи;

2)суддя Балан М.В. не міг розглядати справу № 502/2204/19 та вирішувати у даній справі питання щодо заявленого судді Березнікову О.В. відводу від розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики, адже ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 18.07.2023 року було заявлено та задоволено самовідвід судді Кілійського районного суду Одеської області Балан М. В. від участі в розгляді справи №502/2204/19, що узгоджується із вимогами п. 2.3.3. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суддів, затвердженої рішенням ради суддів України 02.04.2015 року №25, внаслідок чого судді Балану М.В. було заявлено відвід у справі №502/2204/19 від розгляду питання щодо заявленого судді Березнікову О.В. відводу від розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним;

3)ОСОБА_1 надав суду пояснення, що він в дійсності складав розписку від 17.11.2017, однак зазначив, що складав її під диктовку шляхом переписування з іншої розписки свідка та зазначив, що йому був переданий позивачкою чорний пакет, де можливо були грошові кошти, однак такий пакет відповідач не відкривав.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 17 листопада 2017 року між сторонами укладено договір позики, оформлений в якості розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав (взяв) у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 350000,00 доларів США під 15 в місяць 12% річних, та зобов`язався їх повернути до 01 травня 2018 року, з можливістю достроково повернути. (т. 1, а.с. 7)

Отже, грошове зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 вбачається із зазначеної розписки, яка підписана ОСОБА_1 , що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 та ч. 2 ст. 1047 ЦК України, та не заперечується самим відповідачем, відповідно до наданих ним пояснень у судовому засіданні 25.09.2024 (Т-2, а.с. 153-158).

Щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу за укладеною розпискою суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 (Провадження № 14-81цс24).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Отже, у цій справі встановлено та підтверджено належними доказами, зокрема представленням у судовому засідання у суді першої інстанції, яке відбулось 25 вересня 2024 року, оригіналу розписки, що ОСОБА_1 , для підтвердження отримання ним 350000,00 доларів США, в дійсності надавалася власноручно написана розписка з поверненням зазначених коштів до 01.05.2018. ОСОБА_1 вказані договірні зобов`язання не виконав, отримані кошти не повернув, про що свідчить наявність у ОСОБА_2 розписки, а тому, за вимогою останньої, суд першої інстанції обґрунтовано вважав необхідним стягнути на її користь суму неповернутих грошових коштів переданих за розпискою від 17.11.2017 у розмірі 350000,00 доларів США (триста п`ятдесят тисяч доларів США), що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення передбачених договором відсотків, а саме 12% річних.

ОСОБА_2 при подачі позову, а згодом і заяви про збільшення позовних вимог відносно нарахованих відсотків відповідно до розписки, було розраховано відсотки за наданими грошовими коштами (12% річних) у розмірі 86531,51 доларів США за період з 18.11.2017 до 10.12.2019 за формулою 350000*12%*752 днів у періоді/365/100.

Суд першої інстанції правильно частково не погодився з вказаним розрахунком, а саме в частині періоду нарахування відсотків, у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили, що позика та нараховані проценти повинні бути повернуті позичальником до 01 травня 2018 року.

Тобто, починаючи з 02 травня 2018 року ОСОБА_1 мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане свідчить, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики, а саме після 01 травня 2018 року. У такому разі права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення передбачених договором відсотків, а саме 12% річних, підлягають частковому задоволенню та розраховуються відповідно до вищевикладеного обґрунтування, а саме за період з 17.11.2017 (день надання позики) по 01.05.2018 (день повернення позики та передбачених договором платежів). У такому разі стягненню підлягають відсотки у розмірі 18986,00 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят шість) доларів США відповідно до наведеної вище формули.

Щодо вимог за зустрічним позовом, то суд першої інстанції правильно послався на таке.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При розгляді вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом його представником заявлялося клопотання про виклик в судове засідання свідків та проведення судової авторознавчої експертизи.

Судом першої інстанції викликалися для допиту в якості свідків особи, зазначені у клопотанні, проте останні в судове засідання не з`явилися. Проте, у судовому засіданні, проведеному 25.09.2024 ОСОБА_1 надав суду пояснення, що він таки писав розписку від 17.11.2017 та брав грошові кошти, проте їх суму він не знав, оскільки були передані йому у чорному мішку та він їх не рахував.

Із наведеного суд першої інстанції правильно зауважив, що, враховуючи визнання ОСОБА_1 факту надання ОСОБА_2 згаданої розписки та отримання ним відповідної суми коштів, судом у подальшому не розглядалося питання повторного виклику свідків та призначення у справі зазначеної експертизи, враховуючи наведені у клопотанні питання, які необхідно було поставити експертам, у зв`язку з недоцільністю.

Отже, враховуючи те, що представником ОСОБА_1 - адвокатом Бочеваром М.П. у зустрічному позові заперечувався факт передання ОСОБА_1 грошових коштів та останнім нібито не може бути однозначно стверджено наявність наданої ним розписки від 17.11.2017, проте зазначені твердження спростовується достатніми доказами, які містяться в матеріалах справи та були надані під час слухання справи, а також встановленими обставинами у справі під час слухання в судових засіданнях, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню та з ОСОБА_1 слід стягнути суму боргу в розмірі 350000,00 доларів США та 18986,00 доларів США відсотків, а також витрати на сплату судового збору, таким чином частково задовольнивши позов. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що справа розглянута неповноважним складом суду, то колегія суддів їх відхиляє з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 18 липня 2023 року у задоволенні заяви представника відповідача за первісним позовом про відвід головуючого судді від розгляду цивільної справи №502/2204/19 за первісним позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики відмовлено. Заявлено та задоволено самовідвід судді Кілійського районного суду Одеської області Балан М. В. від участі в розгляді справи №502/2204/19 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики. Передано справу до канцелярії Кілійського районного суду Одеської області для визначення іншого складу суду в порядку встановленому ст. 33 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.07.2023 розподілено судді Березнікову О.В.

Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області 26 липня 2023 року справа була прийнята до провадження з повторним проведенням підготовчого провадження.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2024 року передано заяву адвоката Бочевара М.П. про відвід судді до канцелярії суду для визначення складу суду в порядку ст. 33 ЦПК України, який не входить до складу суду щодо вирішення питання про відвід судді.

17 жовтня 2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передано заяву на розгляд судді Кілійського районного суду Одеської області Балан М.В.

21 жовтня 2024 року за вх. №10570/24 від представника позивача надійшла заява про відвід судді Кілійського районного суду Одеської області, який розглядає заяву адвоката Бочевара М.П. про відвід судді Кілійського районного суду Одеської області Березнікова О.В., від розгляду цивільної справи №502/2204/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року заяву представника позивача про відвід судді Кілійського районного суду Одеської області, який розглядає заяву адвоката Бочевара М.П. про відвід судді Кілійського районного суду Одеської області Березнікова О.В., від розгляду цивільної справи №502/2204/19 залишено без розгляду.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 40 ЦПК України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Таким чином, цивільне процесуальне законодавство містить імперативну заборону про заявлення відводу судді, який вже розглядає заяву про відвід.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що вирішення питання про відвід судді належить до кола процесуальних питань під час розгляду справи, а не щодо розгляду справи по суті позовних вимог. На думку апеляційного суду, заявлення самовідводу від розгляду позовної заяви по суті не перешкоджає розглянути процесуальне питання щодо вирішення заяви про відвід складу суду, який розглядає справу.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що «необґрунтовано та передчасно відмовлено у задоволенні клопотань про виклик свідків, про визнання явки ОСОБА_2 обов`язкової, про призначення судової авторознавчої експертизи», то колегія суддів звертає увагу, що ухвалами Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотань про виклик свідків, про визнання явки ОСОБА_2 обов`язкової, про призначення судової авторознавчої експертизи з підстав, викладених у мотивувальних частинах відповідних ухвал.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що « ОСОБА_1 надав суду пояснення, що він в дійсності складав розписку від 17.11.2017, однак зазначив, що складав її під диктовку шляхом переписування з іншої розписки свідка та зазначив, що йому був переданий позивачкою чорний пакет, де можливо були грошові кошти, однак такий пакет відповідач не відкривав», також відхиляються судом апеляційної інстанції, так як яким чином саме складав розписку ОСОБА_1 не входить до предмету доказування у даній категорії справ.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 написав розписку і підписав її, усвідомлювавши зміст і настання юридичних наслідків складання такого договору позики.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева