КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С. А., суддів: Слюсар Т. А.,Таргоній Д. О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 - заступника начальника Управління надання житлових субсидій та пільг - начальника відділу розгляду звернень з питань надання житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України, ОСОБА_2 - заступника директора Департаменту розгляду звернень громадян та контролю виконання документів - начальника відділу розгляду звернень громадян Міністерства соціальної політики України, ОСОБА_3 - заступника начальника Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_4 - заступника начальника Управління надання житлових субсидій та пільг - начальника відділу розгляду звернень з питань надання житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України, ОСОБА_2 - заступника директора Департаменту розгляду звернень громадян та контролю виконання документів - начальника відділу розгляду звернень громадян Міністерства соціальної політики України, ОСОБА_3 - заступника начальника Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн з кожного, зобов`язавши відповідачів перерахувати 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди поштовим переказом на його адресу у термін до 10 діб з моменту вступу судового рішення в законну силу.

23 липня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва постановив ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

13 серпня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва постановив ухвалу про передачу цивільної справи № 754/10933/25 за територіальною підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі спір стосується відшкодування моральної шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади нерозглядом електронних звернень позивача та ненаданням обґрунтованої відповіді у встановлений законом строк, а отже пред`явлений позов не виник із діяльності філії або представництва юридичної особи, тому правила частини сьомої статті 28 ЦПК України, на яку посилався позивач, у спірних правовідносинах не застосовуються.

Позов у даній справі стосується спору, який не підпадає під інші винятки, передбачені статтею 28 ЦПК України, які визначають можливість розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Такий спір має розглядатися за загальними правилами підсудності - у суді за місцезнаходженням відповідача (частина друга статті 27 ЦПК України). Проте жоден із відповідачів не знаходиться у Деснянському районі м. Києва. Позивач з огляду на місцезнаходження відповідачів мав право обрати підсудність цієї справи між Печерським районним судом м. Києва та Шевченківським районним судом м. Києва, однак таким правом не скористався і помилково визначив, що така справа підсудна Деснянському районному суду м. Києва.

Оскільки на час відкриття провадження у справі місцезнаходження двох відповідачів було зареєстровано в Печерському районі м. Києва, а справа прийнята судом до свого провадження помилково, то матеріали справи підлягають передачі до Печерського районного суду м. Києва, до територіальної юрисдикції (підсудності) якого належить цей спір.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва, адже він звернувся до суду в порядку частини сьомої статті 28 ЦПК України, відповідно до змісту якої він наділений правом подання позовної заяви за його вибором, тому враховуючи стан його здоров`я, подав позов до Деснянського районного суду м. Києва.Суд безпідставно обмежив його у праві вибору суду, який має розглядати зазначену справу за правилами альтернативної підсудності.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Судом встановлено, що у липні 2025 року ОСОБА_1 пред`явив всудіпозов про відшкодування моральної шкоди, завданої, на його думку, посадовою особою органу державної влади нерозглядом його електронних звернень та ненаданням обґрунтованої відповіді у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк.

Позивач значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , місцезнаходженням двох відповідачів у справі (Департаменту пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України; Департаменту розгляду звернень громадян та контролю виконання документів Міністерства соціальної політики України) є Печерський район м. Києва, а один відповідач (Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві) знаходиться у Шевченківському районі м. Києва.

Суд першої інстанції, передаючи справу за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва, керувався правилами загальної підсудності, які визначені у частині другій статті 27 ЦПК України, та вважав, що позовна заява мала бути пред`явлена в суд за місцезнаходженням двох із трьох відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим у частині другій статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

За цим правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом.

У той же час законодавець у статті 28 ЦПК України визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 підкреслив, що суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу надається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися.

Тобто законодавець передбачив юридичну можливість для особи, яка звертається до суду із позовом, перелік яких визначений у статті 28 ЦПК України, обрати на власний розсуд, якими правилами територіальної підсудності керуватись при зверненні до суду за захистом своїх прав. У процесуальному законодавстві запроваджено для такої категорії справ правило альтернативної підсудності, що надає право саме позивачу обирати уповноважений суд з-поміж тих, що визначені або загальними правилами підсудності цивільних справ, або спеціальним правилом альтернативної підсудності.

Отже, усі справи, які надходять до суду, в першу чергу перевіряються судом на дотримання правил територіальної підсудності виходячи з предмета і підстав позову.

Якщо позов поданий до відповідача, який не має зареєстрованого місця проживання (місцезнаходження) на території, яку обслуговує суд, у позові має бути зазначено, що він поданий за правилами альтернативної підсудності і конкретно зазначити саме з якої підстави, передбаченої статтею 28 ЦПК України.

Як зазначав Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2022 року у справі № 691/914/19, у позовній заяві позивач має обґрунтувати підстави для застосування правил альтернативної підсудності.

В обґрунтування підсудності даного спору Деснянському районному суду м. Києва ОСОБА_1 у позовній заяві посилався на положення частини сьомої статті 28 ЦПК України, відповідної до яких позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, а також відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням.

Таким чином позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, а також відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи, можуть бути подані за їх фактичниммісцезнаходженням, а не за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача.

Тобто для того, щоб цей спір підлягав розгляду за правилами частини сьомої статті 28 ЦПК України, позивач мав би зазначити, що у відповідача є філія чи представництво, розташовані на території Деснянського району м. Києва, і що позов виникає саме з діяльності цієї філії (представництва, відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи).

Проте у позовній заяві ОСОБА_1 таких доводів не наведено, тоді як позивач керувався тим, що Деснянський районний суд м. Києва є найближчим до зареєстрованого його місця проживання.

При цьому зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній свої вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував ненаданням відповідачами відповідей на його звернення.

Відповідачами за своїми вимогами позивач визначив посадових осіб Департаменту пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України; Департаменту розгляду звернень громадян та контролю виконання документів Міністерства соціальної політики України та Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а не філію (представництво) чи відокремлений підрозділ зазначених органів виконавчої влади.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правилачастини сьомої статті 28 ЦПК України не підлягають застосуванню до позову ОСОБА_1 у даній справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у частині сьомій статті 28 ЦПК України визначено правило альтернативної підсудності, за яким позивач може звертатися до суду з позовом не за місцезнаходженням юридичної особи, а за місцезнаходженням її філії або представництва, а також відокремленого підрозділу органу державної влади без статусу юридичної особи.

Утім, права звертатися за місцем проживання позивача положеннями частини сьомої статті 28 ЦПК України не передбачено.

Виходячи із наведеного, у суду першої інстанції не було підстав керуватися правилами альтернативної підсудності під час вирішення питання щодо територіальної юрисдикції цієї справи, тому суд правомірно виходив з того, що позовна заява пред`явлена з порушенням правил загальної підсудності і направив справу на розгляд до суду за місцезнаходженням двох із трьох відповідачів, а саме до Печерського районного суду м. Києва.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування альтернативної підсудності, ухвала суду першої інстанції у даній справі постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і підстави для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як передача справи на розгляд іншого суду, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2025 року про передачу справи на розгляд іншого суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній