Справа № 521/4054/25
Номер провадження № 2/521/3485/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Котигорох Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні про стягнення майнової та моральної шкоди у зв`язку із збройною агресією,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката - Соболівського А. М., звернувся до суду з позовом до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування збитків, завданих внаслідок анексії Автономної Республіки Крим, у якому Позивач просить суд: стягнути з держави Російська Федерація на його користь суму заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 218 114 447 грн., та стягнути з держави Російська Федерація на його користь суму заподіяної моральної шкоди в розмірі 100 000 000,00 грн., обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що в квітні 2014 року, після незаконної анексії російською федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії російської федерації проти України, він мешкав та володів переліком нерухомого майна в Автономній Республіці Крим.

Негативні наслідки збройної агресії російської федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для нього призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій російською федерацією території АРК та його вимушеного переселення до підконтрольної Україні території АДРЕСА_1 .

Підставою звернення до суду із вимогами про стягнення з російської федераціїї шкоди, завданої йому збройною агресією останньої проти України є численні порушення російською федерацією зазначених основоположних прав і свобод, про що свідчать наступні обставини.

До початку збройної агресії російської федераціїї проти України він був повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Місцеве населення шанувало та дотримувалося звичаїв українського народу, відзначало державні свята та передавало від покоління до покоління традиції наших предків. Українська символіка використовувалася і пропагувалася, патріотичні заходи проходили з успіхом і бажанням брати участь в них.

Проживаючи на території АРК, він мав налагоджений побут, був матеріально забезпечений і працевлаштований, мав можливість вести повноцінне життя на рідній землі, та користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, котрі гарантовані кожній людині.

Всі незаконні дії окупаційної адміністрації російської федераціїї на території АРК, а саме: погрози, приниження, гоніння, присутність російських окупантів, війна і нескінченний страх за своє життя, всі описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Сімферополь, а тому не бажаючи миритися з новим ладом який був нав`язаний збройними формуваннями рф після захоплення міста та маючи реальні побоювання за свою безпеку, зібравши речі, він був вимушений у 2014 році покинути території АРК та виїхати до міста Київ.

В результаті вищезазначених подій він дуже виснажив свою нервову систему та здоров`я. Після переїзду, на нервовому підґрунті, у нього погіршився сон, час від часу він відчуває панічні атаки. Психічно-емоційний стан після переселення дуже важкий, все майно, всі речі залишились на окупованій території.

Більш ніж 9 років, перебуває у вкрай стресових умовах свого існування. До моменту переселення - це страх за власне життя та життя рідних в умовах постійних бойових дій, нервування через повну соціальну та правову незахищеність, безробіття, беззаконня та свавілля незаконних збройних формування.

Після вимушеного переселення - це постійні нервування через ризик для життя своїх рідних, втрата контролю над залишеним майном та житлом, повна відсутність будь-яких гарантій повернення на окуповану територію в рідну домівку, необхідність активного пошуку засобів існування, високий рівень власної небезпеки вимушених поїздок до окупованої території, невизначеність у власному майбутньому.

Таким чином, відповідачем йому завдано суттєвої моральної шкоди, який виражається в тому, що він втратив мирний спосіб життя і де-факто став безхатьком в результаті неправомірних дій відповідача. Хід його житті був повністю порушений. Кожного дня він переживає дуже сильні стреси. Він до сих пір не може прийти в себе і перебуває в сильній депресії. У нього різко погіршився стан здоров`я, порушився сон, і він не може думати ні про що, окрім війни. В даний час він не може повноцінно займатися своїми звичними заняттями, перебуває в пригніченому стані. Також, відчуває моральні страждання через те, що він працював усе своє життя на те майно, що залишилося на непідконтрольній території. Саме через дії відповідача виникла необхідність додатково витрачати власний час, кошти, нерви і здоров`я, страждати, переживати стреси, постійно шукати вихід із тяжких життєвих обставин, які були ним штучно створені.

Ухвалою суду від 18 березня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27.05.2025.

23.05.2025 від представника позивача, ОСОБА_2 , надійшло клопотання про долучення доказів, до якого додано докази направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками та ухвали про відкриття провадження у справі з перекладом на російську мову.

До клопотання додано митні декларації та платіжні документи про відправлення листів на адреси посольств Відповідача в Республіці Польща, Німеччині, Латвії, Угорщині, Швеції, Литві, Сполученому Королівстві, Словаччині, Австрії, Данії, США, Естонії, Італії, Чехії, Туреччині та Болгарії.

27.05.2025 в підготовче засідання з`явився представник позивача, представники відповідача не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Підготовче засідання відкладено на 01.07.2025.

01.07.2025 в підготовче засідання з`явився представник позивача, представники відповідача не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 17.09.2025.

04.08.2025 від Міністерства юстиції України надійшов лист №100751//12.2 від 16.07.2025, яким надіслано документи, отримані від Посольства України в Угорщині разом з нотою Посольства Російської Федерації в Угорщині №296/н від 29.05.2025.

Відповідно до ноти, відповідач в особі Посольства російської федерації в Угорщині вважає, що проведення в судових органах України розгляду справ, в яких однією із сторін зазначено російську федерацію, без чітко висловленої на це згоди компетентних органів Російської Федерації є порушенням норм міжнародного права, зокрема, принципу суверенної рівності держав і принципу імунітету іноземної держави.

14.08.2025 від представника позивача, Бородкіна Д.І., надійшло клопотання про долучення доказів, до якого додано докази направлення відповідачу Ухвали суду від 01.07.2025, з перекладом з української мови на російську мову, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 17.09.2025.

До клопотання додано копію ухвали суду від 01.07.2025 та митні декларації і платіжні документи про відправлення листів на адреси посольств відповідача в Республіці Польща, Німеччині, Латвії, Угорщині, Швеції, Литві, Сполученому Королівстві, Словаччині, Австрії, Данії, США, Естонії, Італії, Чехії, Туреччині та Болгарії.

В судове засідання 17.09.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився. Розгляд справи відкладено на 08.10.2025.

06.10.2025 від представника позивача Бородкіна Д.І. надійшло клопотання про долучення доказів, до якого додано докази направлення відповідачу повістки про виклик до суду на 08.10.2025.

До клопотання додано копію повістки про виклик відповідача у судове засідання на 08.10.2025 та митні декларації і платіжні документи про відправлення листів на адреси посольств відповідача в Республіці Польща, Німеччині, Латвії, Угорщині, Швеції, Литві, Сполученому Королівстві, Словаччині, Австрії, Данії, США, Естонії, Італії, Чехії, Туреччині та Болгарії.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.89 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача.

Суд, оцінивши доводи позивача, встановивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовано ці правовідносини, приходить до такого.

24.02.2022 року розпочалась та триває досі збройна агресія рф проти України повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим ЗУ "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02 2022 року №2102-Х, на всій території України введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 року.

Факт вчинення 24.02.2022 масштабної збройної агресії рф проти України визнано резолюцією надзвичайної спеціальної сесії Генеральної асамблеї ООН від 02.03.2022 NES11/1 загальновідомим і таким, що має преюдиційне значення (тобто, не підлягає доказуванню під час судового розгляду).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно з ч. 1 ст. 167 та ст. 170 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин та набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

російська федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею збройної агресії.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) "у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження" (Sabeh El Leil v. France (скарга №34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга №8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга №37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга №15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).

ЄСПЛ неодноразово визнавав, що "надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави" (Oleynikov v. Russia (скарга №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга №15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга №156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, "обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується". Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, "необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]" (Ashingdane v the United Kingdom (скарга №8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55).

В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга №31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Автономній Республіці Крим, Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації.

Таким чином, звернення позивачів до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

При розгляді питання щодо застосування судового імунітету, слід брати до уваги "загальні принципи, що лежать в основі прав людини та гуманітарного права та втілюють основні права, такі як право на ефективний спосіб захисту права, право на компенсацію збитків, понесених внаслідок порушень гуманітарного права, та право на захист від відмови у правосудді" (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 30.)

Виходячи із сукупності наведеного, суд вважає, що право позивача на належне та ефективне відшкодування шкоди повинно бути захищене, а судовий імунітет не повинен бути перешкодою для такого відшкодування у тих виняткових обставинах, коли немає інших механізмів відшкодування.

У своїй постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на російську федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки "вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено в Статуті ООН". Зокрема, Верховний Суд встановив, що "такими діями російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача".

Відповідно до Постанови ВС у складі КЦС, 18.05.2022 року, справа №760/17232/20 (провадження №61-15925св21), судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами рф шкоди майну Позивача, що є винятком із судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права. Підтримання імунітету рф є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом. Судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Оскільки, внаслідок здійснення збройної агресії проти України, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05. 2022 року у справі №635/6172/17).

Судом встановлено, що у позивача на праві власності знаходиться нерухоме майно, яке використовувалось позивачем в тому числі у його підприємницькій діяльності, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, договорами купівлі-продажу, свідоцтвами про право власності тощо а саме:

-квартира за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 64,6 кв.м.;

-квартира за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 36,9 кв.м.;

-квартира за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 36,4 кв.м.;

-квартира за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 129,5 кв.м., 5-ти кімнатна двоповерхова квартира;

-квартира за адресою АДРЕСА_6 , загальною площею 129,5 кв.м., 5-ти кімнатна двоповерхова квартира;

-житловий будинок та надвірні побудови (частка 45/100) за адресою АДРЕСА_7 , загальною площею 52 кв.м.;

-машиномісця-автостоянки №18, 19, 20, 21,1/2 частина приміщення АДРЕСА_8 , загальною площею: 104,1 кв.м.;

-нежитлова будівля (торгово-офісні та адміністративні приміщення) за адресою АДРЕСА_9 , загальною площею 3093,5 кв.м.;

-нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_9 , загальною площею 79,3 кв.м.;

-нежитлові приміщення №1- АДРЕСА_10 , загальною площею 339,6 кв.м.;

-нежитлові приміщення у літ. Б. АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , загальною площею 285,1 кв.м.;

-будівля рекреаційного призначення, літ. Б за адресою АДРЕСА_26 , загальною площею 1428,9 кв. М.;

-будівля рекреаційного призначення, літ. А за адресою АДРЕСА_26 , загальною площею 1560 кв. М.;

-1/2 частка земельної ділянки кадастровий №:03:001:0156 за адресою АДРЕСА_9 , загальною площею 0,0826 га;

-земельна ділянка кадастровий №:14:001:0509 за адресою Сімферопольський район, Добрівська сільська рада, за межами населеного пункту, СТ Гірський сокіл, земельна ділянка № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0495 га;

-земельна ділянка кадастровий №:14:001:0611 за адресою Сімферопольський р-н., с/рада. Добрівська, Гірський сокіл садівниче товариство обслуговуючий кооператив, земельна ділянка НОМЕР_2 , загальною площею 0,0482 га;

-земельна ділянка кадастровий №:09:001:0151 за адресою АДРЕСА_26 , загальною площею 0,0205 га.

У зв`язку з анексією (окупацією) російською федерацією Автономної Республіки Крим позивач втратив вказане майно.

25.06.2024 Європейський суд з прав людини публічно оголосив рішення по суті міждержавної справи "Україна проти Росії (щодо Криму)" за заявами №20958/14 та №38334/18. Ця справа стосується масових та систематичних порушень Росією прав людини на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь та порушення прав українських політичних в`язнів.

У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що рф встановила ефективний контроль над територією Криму за допомогою російських збройних сил, починаючи з 27.02.2014. Таке рішення є визнанням фактичної окупації Кримського півострова внаслідок агресивних дій рф.

Також, у цьому рішенні ЄСПЛ вказав, що Уряд України надав вичерпні докази, які ефективно та поза всяким сумнівом продемонстрували масштабні та систематичні порушення представниками рф та підконтрольних їй осіб прав та свобод, що захищаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколами до неї.

Зокрема, ЄСПЛ визнано підтвердженими порушення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки Росія неправомірно націоналізувала та експропріювала майно приватних осіб та підприємств без належних підстав та компенсації.

У цій справі, №521/4054/25, суд констатує, що внаслідок збройної агресії та анексії (окупації) рф Автономної Республіки Крим, позивач втратив контроль над вищенаведеними об`єктами нерухомості, що перешкоджає йому як у використанні такого майна для приватних потреб так і для здійснення підприємницької діяльності.

Встановлення розміру завданих збитків.

Щодо реальних збитків.

Відповідно до пункту 7 Розділу І Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності Оцінка збитків, завданих постраждалим внаслідок збройної агресії, здійснюється шляхом проведення незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи (експертного дослідження), затвердженої Наказом Міністерства економіки України, Фонду державного майна України від 18.10.2022 №3904/1223 (далі Методика), незалежна оцінка збитків забезпечується суб`єктами оціночної діяльності суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні (далі суб`єкти оціночної діяльності), з дотриманням національних та міжнародних стандартів оцінки, з урахуванням особливостей, що визначені цією Методикою.

Згідно із пунктами 2, 3 Розділу II Методики незалежна оцінка збитків проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності та замовником такої оцінки, у якому встановлюється дата оцінки. За результатами незалежної оцінки збитків складається звіт про оцінку збитків в електронній формі та у паперовій формі (за необхідності), якщо складення звіту про оцінку збитків у паперовій формі визначено завданням на проведення оцінки збитків (договором на проведення оцінки майна) або законодавством. Звіт про оцінку збитків підписується всіма оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку збитків, а також керівником суб`єкта оціночної діяльності або уповноваженою ним особою.

Судом встановлено, що з метою оцінки реальних збитків, понесених позивачем від втрати активів внаслідок збройної агресії російської федерації, ТОВ Агенція консалтингових послуг було проведено незалежну оцінку та складено звіт про незалежну оцінку.

Суб`єкт оціночної діяльності ТОВ Агенція консалтингових послуг діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності №911/21, виданого Фондом державного майна України 17.12.2021.

До проведення оцінки було залучено оцінювача ОСОБА_3 , кваліфікаційні свідоцтва оцінювача МФ №3385 від 26.02.2005, МК №00018 від 01.11.2008, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ №13607-ПК від 19.09.2024, АА №5865 від 14.06.2023, сертифікат WAWO №WRV-PUAVS/2024-01/22 від 31.10.2019, сертифікат REV TEGOVA та USOA №REV/UA/USOA/2028/5 від 01.06.2023.

За результатами проведеної оцінки встановлено, що розмір реальних збитків, завданих позивачу внаслідок збройної агресії російської федерації станом на дату оцінки становить (без вилучення ПДВ) 7 455 655 доларів США, або 6 575 515 євро або 218 114 447 гривень.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що розмір матеріальних збитків (шкоди) заподіяних російською федерацією позивачу складає 7 455 655 доларів США, або 6 575 515 євро або 218 114 447 гривень.

Щодо моральної шкоди

Судом встановлено, що до початку збройної агресії рф, Автономна Республіка Крим була центром життєвих інтересів позивача, де він постійно проживав, перебувала значна частина його нерухомого майна, від якого він отримував засоби до проживання.

Анексія рф Автономної Республіки Крим призвели до кардинальної зміни у житті позивача та глибоко травмували особистість. Стрес, переживання, відсутність нормального сну та жахливий страх після кожного сповіщення тривоги, перешкоджає його звичайному соціальному функціюванню та суттєво погіршує стан здоров`я позивача.

Повернутися до рідного міста та житла у позивача та його сім`ї немає можливості з огляду на його окупацію, військові дії російської федерації.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно частини 1 статті 23 Цивільного кодексу вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, частина 1 статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором або законом України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України.

Позивач є власником нерухомого майна, а саме:

-квартира за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 64,6 кв.м.;

-квартира за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 36,9 кв.м.;

-квартира за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 36,4 кв.м.;

-квартира за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 129,5 кв.м., 5-ти кімнатна двоповерхова квартира;

-квартира за адресою АДРЕСА_6 , загальною площею 129,5 кв.м., 5-ти кімнатна двоповерхова квартира;

-житловий будинок та надвірні побудови (частка 45/100) за адресою АДРЕСА_7 , загальною площею 52 кв.м.;

-машиномісця-автостоянки №18, 19, 20, 21,1/2 частина приміщення АДРЕСА_8 , загальною площею: 104,1 кв.м.;

-нежитлова будівля (торгово-офісні та адміністративні приміщення) за адресою АДРЕСА_9 , загальною площею 3093,5 кв.м.;

-нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_9 , загальною площею 79,3 кв.м.;

-нежитлові приміщення №1- АДРЕСА_10 , загальною площею 339,6 кв.м.;

-нежитлові приміщення у літ. Б. АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , загальною площею 285,1 кв.м.;

-будівля рекреаційного призначення, літ. Б за адресою АДРЕСА_26 , загальною площею 1428,9 кв. М.;

-будівля рекреаційного призначення, літ. А за адресою АДРЕСА_26 , загальною площею 1560 кв. М.;

-1/2 частка земельної ділянки кадастровий №:03:001:0156 за адресою АДРЕСА_9 , загальною площею 0,0826 га;

-земельна ділянка кадастровий №:14:001:0509 за адресою Сімферопольський район, Добрівська сільська рада, за межами населеного пункту, СТ Гірський сокіл, земельна ділянка № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0495 га;

-земельна ділянка кадастровий №:14:001:0611 за адресою Сімферопольський р-н., с/рада. Добрівська, Гірський сокіл садівниче товариство обслуговуючий кооператив, земельна ділянка НОМЕР_2 , загальною площею 0,0482 га;

-земельна ділянка кадастровий №:09:001:0151 за адресою АДРЕСА_26 , загальною площею 0,0205 га.

В ході військової збройної агресії російської федерації проти суверенної, незалежної України, позивач був вимушений залишите все своє майно та виїхати на підконтрольну Україні територію.

Позивач зазначав, що внаслідок зазначених вище дій держави агресора йому завдано значну моральну шкоду, яка полягає в тому, що у нього змінилось уявлення про відносну безпеку перебування на території його рідного міста, та території на якій він проживає та відпочиває. Після вказаних подій він позбавлений можливості приїздити у своє рідне місто та користуватися своїм майном. У нього повністю змінився уклади життя звичайний морально-психологічний стан, він став більш дратівливим та скутим у своєму повсякденному житті.

Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, суд враховує таке:

- предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України;

- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;

- передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;

- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;

- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з Російською Федерацією.

За загальним правилом шкода, завдана фізичним та юридичним особам внаслідок військової агресії Російської Федерації та тимчасової окупації суверенної території України відшкодовується Російською Федерацією (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі 635/6172/17).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Позивач обґрунтував завдану моральну шкоду душевними переживаннями пов`язаними із перебуванням в районі проведення бойових дій та втратою свого майна, відчуттям небезпеки для життя та здоров`я, негативними емоціями, безперервними страждання через війну, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, стрес, відчуття несправедливості, тощо.

Суд погоджується із доводами позивача про те, що порушивши основоположні права і свободи його та його близьких, Російська Федерація завдала йому моральних страждань. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнав безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчував невпевненість і незахищеність.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який заявлений позивачем у розмірі 100 000 000,00 грн., є значно завищеним.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України гривня.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 10 000 000,00 грн.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на Відповідача.

Відповідно до ст. 141 ч. 6 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ставка судового збору за позовну заяву майнового характеру, яка подана фізичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік", установлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року 3028,00 гривень.

Таким чином суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача, з урахуванням ціни позову, на користь держави Україна суму судового збору у розмірі 15140,00 гривень.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Керуючись: ст.ст. 3, 41 Конституцією України, ст. ст. 2, 3, 15, 16, 22, 23, 167, 170, 1666, 1667, 1173, 1192 ЦК України; ст.ст. 4, 5, 11-13, 43, 76, 77, 81-83, 141, 191, 223, 247, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_27 ) до держави Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні (адреса місцезнаходження: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 27) про стягнення майнової та моральної шкоди у зв`язку із збройною агресією - задовольнити частково.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , що виданий Деснянським РВ ГУДМС України в м. Києві від 19.11.2015 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_27 ) суму заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 218 114 447 (двісті вісімнадцять мільйонів сто чотирнадцять тисяч чотириста сорок сім) гривень 00 копійок.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , що виданий Деснянським РВ ГУДМС України в м. Києві від 19.11.2015 року, адреса реєстрації: АДРЕСА_27 ) суму заподіяної моральної шкоди в розмірі 10 000 000 (десять мільйонів) гривень 00 копійок.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави Україна судовий збір у розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду в загальному порядку в тридцятиденний строк.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно-процесуальним Кодексом, не подані апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Д.Д. Громік