КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/9513/25
Провадження № 2/947/2294/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Торгонської В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИВ:

13.03.2025 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Оразова Артема Андрійовича звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3», в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2022 року по 29.02.2024 року та компенсацію за невикористану відпустку; стягнути з ТОВ «КОШ 3» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, а також компенсацію за невиплачені доходи; стягнути судовий збір на користь держави.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона - ОСОБА_1 була призначена та працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «КОШ 3» з 25.02.2020 року (Наказ № 41-К від 24.02.2020 року). Звільнена з посади 29.02.2024 року, на підставі наказу № 1-К від 29.02.2024 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України). Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці серія НОМЕР_1 .

Позивачка зазначає, що в день її звільнення 29.02.2024 р., відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України.

Зазначає, що під час трудових відносин з відповідачем, у період з 01.01.2022 р. по 29.02.2024 р., була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 148725,65 грн. Підтвердженням факту існування заборгованості є угода про порядок грошових виплат, яка була складена з відповідачем від 15.08.2024 р. Згідно цієї угоди сторони домовились, що відповідач зобов`язується виплатити заборгованість по заробітній платі у термін з 20.08.2024 року по 31.12.2024 р.

Проте зазначена сума заборгованості не була сплачена в повній мірі.

Також позивач зазначає, що у відповіді на адвокатський запит №31-01 від 31.01.2025 р. відповідач повідомив, що у період від дати звільнення по теперішній час, позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 59490,26 грн., проте не надано жодного доказу цієї виплати.

Крім того, відповідно до адвокатського запиту відповідач повинен був надати документи щодо нарахованої та не виплаченої заробітної плати, розрахованої суми компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, вихідну допомогу та суми інших виплат, проте не надав зазначені документи.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено. Витребувано у ТОВ «Кош 3» довідку про суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу та інші виплати, згідно з умовами трудового договору головного бухгалтера ТОВ «Кош 3» ОСОБА_1 за період з 01.01.2022 року по 29.02.2024 року.

28.03.2025 року від представника ТОВ «Кош 3» - Турчук Альбіни Анатоліївни надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вказавши, що за період від дати звільнення по теперішній час, ОСОБА_1 виплачено заборгованість по заробітній платі у сумі 59490,26 грн.

При чому, на дату звільнення позивачка працюючи на посаді головного бухгалтера була відповідальною особою за нарахування і своєчасну виплату заробітної плати та під час її звільнення не були передані коректно та в повному обсязі, справи, що відносились до її посадових обов`язків.

Крім того, представник відповідача зазначає, що оскільки ОСОБА_1 у 2022 році та в 2023 році перебувала за кордоном, а звіти за відпрацьований час від неї не надходили, Товариство не мало можливості контролювати відпрацьований нею робочий час, також протягом 2022-2023 років Товариство не працювало в режимі 8-ми годинного робочого дня.

Представник відповідача зазначає, що вказані вище обставини спричинили необхідність для нового керівництва Товариства у проведенні перевірки достовірності даних зазначених у табелі відпрацьованого часу за вищезазначений період та необхідність перевірки достовірності нарахування заробітної плати за цей період.

Також, вказує, що заперечує існування угоди про порядок грошових виплат від 15.08.2024 року, оскільки відповідач не укладав і не підписував зазначеного документу.

В судове засідання 01.10.2025 року позивачка та її представник не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки не відомі.

В судове засідання 01.10.2025 року представник відповідача не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, 30.09.2025 року надіслав заяву про відкладення засідання, у зв`язку із знаходженням у відрядженні в м. Києві.

Судом було відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, якщо визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито 14.03.2025 року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже майже шість місяців, у зв`язку з чим, суд позбавлений процесуальної можливості відкладати судові засідання.

Неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого відповідача або її представника розцінюється судом як зловживання процесуальними правами із наміром затягування розгляду справи.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Приймаючи до уваги неприбуття у судові засідання належним чином повідомленого відповідача або його представника, з урахуванням положень 275 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості знову відкладати судове засідання, а тому у задоволенні заяви представника відповідача було відмовлено.

Крім того, суд зазначає, що це вже друга заява представника відповідача про відкладення розгляду справи без надання відповідних доказів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, ОСОБА_1 знаходилась з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кош 3» в трудових відносинах з 25 лютого 2020 року, працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Кош 3», наказ №41-К від 24.02.2020 року.

Наказом від 29.02.2024 року за № 1-к Товариством з обмеженою відповідальністю «Кош 3» ОСОБА_1 було звільнено з посади головного бухгалтера на угодою сторін пункт 1 ст.36 КЗпП України.

Однак в день звільнення ОСОБА_1 29.02.2024 р., Товариство з обмеженою відповідальністю «Кош 3» письмово не повідомив її про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів.

Згідно наданого позивачкою розрахунку заборгованості відповідач повинен виплатити позивачці загальну суму заробітної плати за весь час затримки, враховуючи інфляцію, компенсацію за інфляцією в сумі 245823,14 грн., з яких борг 107550,00 грн., компенсація за інфляцією 18144,85 грн., компенсація за затримку при звільненні 120128,29 грн., яку розраховано за формулою: (7400+7400)/(31+29)=246,67*487 (дні затримки з/п) до 30.06.2025 року. Всього сума за час затримки заробітної плати та компенсації становить 245823,14 грн.

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3» від 20.08.2025 року щодо результатів службової перевірки правомірності і достовірності нарахування заробітної плати працівнику ТОВ «Кош 3» ОСОБА_1 , яка працювала на посаді головного бухгалтера, за період з 2022 2024, заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалась не належним чином та з порушенням нормативів відпрацьованого часу, прийнятих на підприємстві, а саме з 01.04.2022 року заробітна плата нарахована виходячи з розрахунку відпрацьованого часу за повний робочий день (8 годин на день), проте поряд з цим, усі працівники Товариства, з 01.04.2022 року були переведені на неповний робочий день, а саме 4 години за день. Таким чином загальна сума заборгованості Товариства по виплаті заробітної плати та усіх інших виплат належних позивачці, передбачених законодавством, станом на дату її звільнення складає 91610,38 грн. Враховуючи те, що за період від дати звільнення по теперішній час, позивачці виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 59490,26 грн., таким чином на дату формування довідки, до сплати залишилось 32120,12 грн.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею.

Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)).

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

У пункті 1 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Крім того, частинами 1, 4 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Судом встановлено, що в день звільнення позивача 29.02.2024 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно довідки Пенсійного фонду України (форма ОК 5), позивачу нараховувалась щомісячна заробітна плата в розмірі 7200 грн.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ, від 19.10.2000 р., підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам.

Згідно ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Відповідно до ч.5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно ч.6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», № 108/95-ВР від 24.03.1995 року, своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно наданого позивачкою розрахунку заборгованості відповідач повинен виплатити позивачці загальну суму заробітної плати за весь час затримки, враховуючи інфляцію, компенсацію за інфляцією в сумі 245823,14 грн., з яких борг по заробітній платі 107550,00 грн., компенсація за інфляцією 18144,85 грн., компенсація за затримку при звільненні 120128,29 грн., яку розраховано за формулою: (7400+7400)/(31+29)=246,67*487 (дні затримки з/п) до 30.06.2025 року. Всього сума за час затримки заробітної плати та компенсації становить 245823,14 грн.

Вказаний вище розрахунок суд приймає до уваги та вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3» про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню у вказаній сумі, відповідно до наданого розрахунку.

Щодо незгоди з розрахунком позивача та тверджень відповідача, що з 01.04.2022 року усі працівники ТОВ «Кош 3» були переведені на неповний робочий день, а саме 4 години за день в тому числі і ОСОБА_1 .

Згідно діючого трудового законодавства України переведення працівника на неповний робочий день або тиждень можливо у двох випадках: у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ст. 32 КЗпП України) та за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом (ст. 56 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

При цьому, на підтвердження обставин переведення працівників, у тому числі позивачки на неповний робочий день, ТОВ «Кош 3» не надало суду будь-яких доказів таких які підтверджували б зміни в організації виробництва і праці або угоду між ОСОБА_1 та ТОВ «Кош 3», повідомлення останню про таке переведення.

За таких обставин, розрахунок заборгованості Товариства по виплаті заробітної плати та усіх інших виплат належних позивачці та твердження про її переведення з 01.04.2022 року на неповний робочий день, а саме 4 години за день не приймаються до уваги, як не доведенні належними та достатніми доказами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, судовий збір у розмірі 2458,23 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 141, 258-260, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) загальну суму заборгованості з заробітної плати за весь час затримки, враховуючи інфляцію, компенсацію за інфляцією в сумі 245823,14 грн., з яких борг по заробітній платі за період з листопада 2022 року по лютий 2024 року в розмірі 107550,00 грн., компенсація за інфляцією 18144,85 грн., компенсація за затримку при звільненні 120128,29 грн., за період з листопада 2022 року по 30.06.2025 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кош 3» () на користь держави судовий збір в розмірі 2458,23 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя В. С. Петренко