Справа № 296/8932/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повний текст)

28 липня 2025 року м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючої судді - Петровської М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Дзюман О.І.,

представника позивачів за первісним позовом (відповідачів за зустрічним позовом) - адвоката Мамедова А.В.,

представника відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним позовом) - адвоката Лук`янець Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки та піклування в особі Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про захист порушених прав на житло

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про усунення перешкод в розпорядженні та користуванні житлом та зняття осіб з реєстрації місця проживання, -

встановив:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 звернулись до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просять:

- визнати право ОСОБА_1 на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 ;

- визнати право ОСОБА_2 на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 ;

- визнати право ОСОБА_3 на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та надання ключів від вказаного жилого приміщення;

- зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 , квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та надання ключів від вказаного жилого приміщення;

- зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та надання ключів від вказаного жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 фактично проживала та зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 разом з чоловіком ОСОБА_8 з 19 листопада 2005 року. Також в квартирі зареєстровані двоє їх дітей, ОСОБА_2 , 2004 року народження, та ОСОБА_3 , 2012 року народження.У вказану квартиру позивачка разом із чоловіком завезли свої особисті речі та під час подружнього життя придбавали речі, які знаходяться у зазначеній квартирі.Вказана квартира з 29.04.2005 належить на праві власності ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_8 , чоловіка позивачки.Заселення та реєстрація ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , їх дітей, відбувалась за згоди та з дозволу власника жилого приміщення.Протягом усього терміну проживання з 2005 року, тобто близько 17 років, відповідачка не пред`являла будь-яких претензій чи вимог до позивачки чи членів її сім`ї щодо законності їх проживання. ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , тобто має інше житло. ОСОБА_1 разом із чоловіком ОСОБА_8 вели спільне господарство, спільно утримували квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , сплачували усі комунальні платежі за займане приміщення. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.Після його смерті ОСОБА_4 відібрала у ОСОБА_1 ключі від квартири та поміняла замки, чим фактично унеможливила доступ до займаного приміщення. ОСОБА_1 та двоє її дітей, з яких одна малолітня, іншого житла не мають. Вважає, що фактичне виселення позивачів із займаного приміщення відбулось без достатніх правових підстав, з порушенням процедури та вимог чинного законодавства України. Так, ОСОБА_1 не є членом сім`ї власниці квартири ОСОБА_4 згідно вимог ч.2 ст.64 ЖК УРСР, що однак не дає останній жодних підстав самовільно та протиправно виселяти її та її синів, один з яких є малолітньою дитиною, із займаного приміщення.У розумінні ст.125 ЖК УРСР ОСОБА_1 вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною, на яку розповсюджуються соціальні гарантії, встановлені державою.Окрім цього, ОСОБА_1 , у відповідності до ч.1 ст.242 Цивільного кодексу України, є законним представником своєї малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно отриманої від Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради відповіді від 09.09.2022, ОСОБА_4 до Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради як органу опіки і піклування для отримання відповідних дозволів щодо виселення малолітньої дитини не зверталась. Відповідачка своїми протиправними діями позбавила права на проживання у жилому приміщенні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 свого онука, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свавільно виселила малолітню дитини та фактично зробила свого рідного онука безхатченком.Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.Як наслідок, ОСОБА_1 та її другий син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , також мають право проживання у вищезазначеній квартирі, оскільки відповідачка має інше житло, в якому і проживає увесь цей час.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання та повідомленням сторін, залучено Орган опіки та піклування в особі Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

23 травня 2023 року від представника відповідачки по справі ОСОБА_4 адвоката Крижова Максима Олександровича надійшов відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що ОСОБА_4 не заперечує ті обставини, що подружжя ОСОБА_11 проживало з її дозволу в належній їй на праві власності квартирі в період з 2005 року по 2022 рік. Разом з тим, будинок АДРЕСА_4 перебуває у спільній частковій власності, де ідеальна частка відповідачки становить 25/100 та приміщення квартири за вказаною адресою, яка належить відповідачці, завжди мало № 4 (квартира АДРЕСА_5 ), що підтверджується технічним паспортом на квартиру. В квартирі АДРЕСА_5 наразі зареєстрована лише одна особа ОСОБА_12 . Отже, вимога позивачів щодо їх права проживати в квартирі АДРЕСА_6 повинна бути звернена до власника цього приміщення. ОСОБА_4 є неналежним відповідачем в цій справі, оскільки власником квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_7 . Також, на початку 2022 року ОСОБА_1 забрала двох дітей та почала жити окремо від свого чоловіка за іншою адресою, тобто позивачі добровільно, без примусу чи тиску, без жодних причин зібрали свої особисті речі та припинили проживати у квартирі, належній відповідачці. При цьому, у позивачів залишились ключі від квартири, жодних перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_5 ніхто не здійснював.07.07.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що станом на цю дату вже не проживала разом з ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 помер. На третій день після поховання ОСОБА_1 з власної ініціативи, забрала із квартири АДРЕСА_5 спільно набуте майно подружжя (холодильник, залишок особистих речей, меблі, та інше), в чому відповідач не чинила жодних перешкод. В серпні 2022 року між позивачами та відповідачкою відбулась розмова, в якій остання повідомила, що планує розпочати в квартирі АДРЕСА_5 ремонт, щоб переїхати туди.На початку вересня без попереднього повідомлення власника квартири ОСОБА_1 остаточно забрала всі речі та меблі.З метою здійснення ремонту відповідачка у вересні 2022 року завезла будівельні матеріали, інструменти для ремонту тощо, після чого замок у квартирі було змінено.На момент зміни замку у вхідних дверях у вересні жодного майна, належного позивачам в квартирі АДРЕСА_5 не залишилось. Отже, твердження щодо вчинення відповідачкою дій, спрямованих на здійснення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_5 є неправдивими та безпідставними.Слід зауважити, що ОСОБА_4 ніколи не проживала із позивачами, спільного побуту чи господарства не вела, позивачі після звільнення квартири жодного разу не зверталась до відповідачки із проханням надати можливість проживати в цій квартирі. Слід, зауважити, що загальна площа квартири АДРЕСА_5 становить 42,2 кв.м, а тому у разі задоволення позову, права позивачів будуть грубо порушені, оскільки мінімальні нормативи площі житлової кімнати складають менше 9 кв.м. на одну особу. Аналіз норм ЖК УРСР дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, тобто таке право є похідним від прав власника.

23 травня 2023 року від представника відповідачки по справі ОСОБА_4 адвоката Крижова Максима Олександровича надійшла зустрічна позовна заява, в якій просить усунути перешкоди в розпорядженні та користуванні ОСОБА_4 нерухомим майном шляхом позбавлення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням в буд. АДРЕСА_4 та зняття їх з реєстрації місця проживання.

В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що подружжя ОСОБА_11 проживало з її дозволу в належній їй на праві власності квартирі в період з 2005 року по 2022 рік. На початку 2022 року відповідачка ОСОБА_1 забрала двох дітей та почала жити окремо від свого чоловіка ОСОБА_8 за іншою адресою. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 добровільно, без примусу чи тиску, без пояснення жодних причин зібрали свої особисті речі та припинили проживати у квартирі належній позивачці. Жодних перешкод у користуванні квартирою ніхто не здійснював. 07.07.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, де вказала, що протягом останніх років її сімейні стосунки погіршились, підтвердила окреме проживання із її чоловіком, неведення спільного господарства, відсутність спільного бюджету, фактичний розпад сім`ї і припинення шлюбних відносин. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 помер. На третій день після поховання ОСОБА_1 з власної ініціативи, забрала із квартири АДРЕСА_5 спільно набуте майно подружжя (холодильник, залишок особистих речей, меблі, та інше), в чому відповідач не чинила жодних перешкод. В серпні 2022 року між позивачами та відповідачкою відбулась розмова, в якій остання повідомила, що планує розпочати в квартирі АДРЕСА_5 ремонт, щоб переїхати туди.На початку вересня без попереднього повідомлення власника квартири ОСОБА_1 остаточно забрала всі речі та меблі.З метою здійснення ремонту відповідачка у вересні 2022 року завезла будівельні матеріали, інструменти для ремонту тощо, після чого замок у квартирі було змінено.На момент зміни замку у вхідних дверях у вересні жодного майна, належного позивачам в квартирі АДРЕСА_5 не залишилось. Отже, твердження щодо вчинення відповідачкою дій, спрямованих на здійснення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_5 є неправдивими та безпідставними.Слід зауважити, що ОСОБА_4 ніколи не проживала із позивачами, спільного побуту чи господарства не вела, позивачі після звільнення квартири жодного разу не зверталась до відповідачки із проханням надати можливість проживати в цій квартирі.29.03.2023 ОСОБА_4 звернулась до Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради із заявою про надання дозволу на дарування її частини будинку іншій особі.Листом від 25.04.2023 її поінформовано, що у наданні такого дозволу відмовлено у зв`язку із тим, що в Корольовському районному суді перебуває цивільна справа за позовом відповідачів про вселення.Отже, ця обставина перешкоджає у реалізації ОСОБА_4 права власності шляхом розпорядження своїм нерухомим майном, а реєстрація неповнолітньої дитини у будинку є прямою перешкодою у здійсненні права власності.Разом з тим, відповідачі мають постійне місце проживання за іншою адресою більше року. ОСОБА_1 до реєстрації в будинку АДРЕСА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , в двокімнатній квартирі, яка належить на праві приватної власності її батькам.Отже, в разі задоволення зустрічного позову та відмови в задоволенні первісного позову, місцем подальшого проживання дітей буде саме квартира батьків ОСОБА_1 , яка складається із двох житлових кімнат. Відповідачі мають можливість зареєструватись та проживати разом у вказаній квартирі, тобто їх права на житло не будуть порушені.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 22 червня 2023 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 про усунення перешкод в розпорядженні та користуванні житлом та зняття осіб з реєстрації місця, залучено за зустрічним позовом Службу (управління) у справах дітей Житомирської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

17.07.2023 від представника відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Мамедова Андрія Вагіфовича надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вказує, що ОСОБА_1 07.07.2022 дійсно подала до Корольовського районного суду м.Житомира позов про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що на момент його подання разом із дітьми проживає окремо, але ця обставина має бути розглянута та оцінена судом у сукупності з іншими фактичними обставинами. Висновок представника позивача про те, що подання ОСОБА_1 вищезазначеної позовної заяви підтверджує той факт, що відповідачі тривалий час фактично проживали за іншою адресою є хибним. За два роки до смерті ОСОБА_8 зловживав спиртними напоями, неодноразово вчиняв домашнє насилля відносно жінки та дітей, за вказаними фактами викликались працівники поліції, складались відповідні матеріали та направлялись до суду, але ОСОБА_8 обіцяв виправитись і вона забирала заяви. Поведінка ОСОБА_8 під час вживання алкоголю була агресивною, тому відповідачка змушена була тимчасово забрати дітей з єдиного місця їх проживання, оскільки переживала за їх здоров`я та безпеку. Іншого постійного місця проживання, окрім кв. АДРЕСА_1 відповідачі не мають, тому подання вказаної заяви про розлучення не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 разом із двома синами законного право на проживання. Що стосується житлового приміщення за адресою АДРЕСА_7 , то таке належить на праві власності в рівних частках (по 1/3 частині) ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (помер у 2021 році) та ОСОБА_16 , тобто відповідачі не є співвласниками цієї квартири, не зареєстровані у ній. Посилання ОСОБА_4 на те, що про існування бажання відповідачів проживати в квартирі АДРЕСА_1 дізналась зі змісту первісного позову по цій справі не відповідає дійсності. Позивач самовільно змінила замки у квартирі АДРЕСА_1 , чим фактично унеможливила доступ до житла відповідачам. Твердження позивача, що відповідачі мають місце проживання за іншою адресою необхідно сприймати критично, оскільки проживання особи за іншою адресою, відмінною від її єдиного законного місця проживання, за результатом протиправних дій власника цього житла, яке відбулось поза її волею, не можна вважати достатньо обґрунтованою підставою для таких висновків. У даному випадку метою ОСОБА_4 є примусове виселення користувачів квартири АДРЕСА_1 , в тому числі малолітньої дитини. Засобами, які при цьому використовуються, є зміна замків у займаній квартирі без згоди наймача, намагання відчужити об`єкт нерухомості за умови наявності невирішеного спору про право. За наведених обставин, право користування жилим приміщенням ОСОБА_1 разом із двома дітьми, одна з яких малолітня, переважає над захистом права власності ОСОБА_4 .

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2023 року залучено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до участі у цивільній справі №296/8932/22 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первісним позовом.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 04.12.2023, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачів за первісним позовом - адвокат Мамедов А.В. в судових засіданнях просив первісний позов задовольнити з підстав, викладених у ньому, а у зустрічному позові відмовити.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що за адресою: АДРЕСА_2 , проживала разом з покійним чоловіком ОСОБА_10 , дітьми ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , з 2004 року. Під час сумісного проживання разом з чоловіком добудували 2-ий поверх. З вказаного житла, після події, коли покійний чоловік бігав п`яним з ножем, що відбулась в кінці квітня 2022 році, виїхала разом з молодшим сином ОСОБА_18 . Син ОСОБА_19 в цей час був в Польщі. Чоловік в останні роки перед смертю зловживав алкоголем. Виїжджати їй допомагала сестра ОСОБА_20 , з будинку забрала лише речі першої необхідності, оскільки це все відбувалось фактично серед ночі. Тимчасово після цієї події проживала у своєї матері в АДРЕСА_8 , до жовтня 2022 року. До моменту смерті чоловіка ще два рази намагалася повернутися та поговорити з чоловіком, але нічого не вийшло. ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловік помер і вона разом з сестрою ОСОБА_20 , матір`ю в цей день приїхали до помешкання по АДРЕСА_9 , прибрали квартиру, бо в ній було брудно. 02.08.2022 відбулось поховання ОСОБА_21 . 04.08.2022 вона прийшла до квартири по АДРЕСА_9 , за документами, що залишилися в квартирі (свідоцтва дітей), проте потрапити зі своїми ключами туди не змогла, оскільки замок на вхідних дверях було змінено, ключів від нового замку ОСОБА_22 їй не надавала. Документи, які залишились в хаті, ОСОБА_22 так і не віддала. Ніякої побутової техніки з квартири вона не вивозила. Дзвонила до ОСОБА_23 , однак остання відмовляла у доступі до квартири і речей, які там залишилися. Наразі проживає з дітьми на зйомній квартирі. Після смерті ОСОБА_21 , наскільки їй відомо, ніхто не проживає в спірній квартирі.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 пояснив, що в серпні 2021 року виїхав на заробітки в Польщу, а влітку 2022 року до дня смерті батька ОСОБА_24 повернувся в Україну. Батько зловживав алкоголем, стосунки були з ним складні. В день смерті батька та на поховання 02.08.2022 приходив разом з матір`ю в квартиру по АДРЕСА_9 , доступ до квартири був, в квартирі була наявна побутова техніка, вони нічого не виносили. Через декілька днів після смерті вже не змогли потрапити з матір`ю до квартири, там вже почався ремонт. Після смерті батька спілкувався з бабусею ( ОСОБА_22 ), вона заперечує його право проживання в квартирі.

Представник відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним позовом) адвокат Лук`янець Л.О. просила відмовити у задоволенні первісного позову з мотивів, зазначених у відзиві, та задовольнити зустрічний позов з підстав, заявлених у ньому. Додатково пояснила, що наразі ОСОБА_4 , як власник квартири, має право самостійно зняти з реєстрації відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що її покійна матір надала дозвіл її сину ОСОБА_21 та ОСОБА_9 тимчасово проживати в квартирі по АДРЕСА_9 з 2004 року, бо власного помешкання у них не було, а ОСОБА_9 була вагітна. В 2007 році вона взяла дозвіл на добудову будинку по АДРЕСА_9 , та кредит на такі цілі, зробила там ремонт. В квітні 2022 року ОСОБА_9 поїхала з будинку і після цього ОСОБА_25 жив там сам. Що саме з речей під час виїзду забрала ОСОБА_9 , їй невідомо, але після її виїзду заходила до сина і там фактично нічого не було з побутової техніки, тільки старий посуд залишився. Після цієї події її сини ОСОБА_21 та ОСОБА_26 ( ОСОБА_27 ) робили разом ремонт, вони домовились, що ОСОБА_26 буде жити разом з ОСОБА_10 . Після поховання сина ОСОБА_21 , на дев`ять днів, у ОСОБА_9 був доступ до квартири, ключі вона ( ОСОБА_23 ) клала на вулиці в вазон. Потім поміняла замки. ОСОБА_9 з квартири після смерті ОСОБА_10 забрала холодильник, шкаф, речі зі шкафа. До і після смерті ОСОБА_10 в квартирі вона ( ОСОБА_22 ) не проживала і не проживає, також не проживають будь-які інші особи.

Третя особа ОСОБА_5 пояснив, що придбав частину будинку по АДРЕСА_9 в лютому 2022 року, обставини з приводу нумерації квартир в будинку йому невідомі. В квартирі він не проживає. Третя особа ОСОБА_7 пояснила, що обставини щодо реєстрації квартир в будинку їй невідомі.

Третя особа ОСОБА_6 , представник Органу опіки та піклування Житомирської міської ради в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 21.02.2004 укладено шлюб між ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками яких записані ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (копії свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 ).

Згідно відмітки на аркуші 12 паспорта серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 зареєстрована з 19.11.2005 за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відмітки на аркуші 11 паспорта серії НОМЕР_5 , ОСОБА_8 був зареєстрований з 19.11.2005 за адресою: АДРЕСА_2 .

07.07.2022 ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду із позовом до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 ).

Згідно довідки № 590, виданої Приватним підприємством «Керуюча компанія «Виробниче житлово ремонтно-експлуатаційне підприємство № 9», ОСОБА_1 , 1985 р.н., в складі сім`ї: чоловіка ОСОБА_8 , 1983 р.н., синів ОСОБА_2 , 2004 р.н., ОСОБА_3 , 2012 р.н., станом на 21 червня 2022 року були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно матеріалів оглянутої судом будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_10 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (до смерті) з ІНФОРМАЦІЯ_7 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 20.02.2019, - зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 .

Співвласниками будинку АДРЕСА_4 є наступні особи: ОСОБА_4 , частка власності 25/100; ОСОБА_6 , частка власності 18/100; ОСОБА_7 , частка власності 25/100; ОСОБА_5 , частка власності 32/100 (інформаційна довідка № 327883490 від 03.04.2023).

За змістом довідки № А-3391 від 15.09.2022, виданої Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, та технічного паспорту на будинок АДРЕСА_4 , виготовленого 02.09.2022, ОСОБА_4 є власником 25/100 вказаного житлового будинку та користується в ньому приміщеннями 4-1, 4-2,4-3,4-4,4-5.

ОСОБА_4 , згідно відміток на аркушах 11-13 паспорту серії НОМЕР_7 , з 06.02.1986, та відповіді ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області № 1888/7416 від 16.12.2022, з 25 лютого 2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а в період з 18.03.2008 по 21.02.2009 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 .

Згідно інформаційної довідки № 319604001 від 05.01.2023, ОСОБА_4 є також власником наступного нерухомого майна: квартири АДРЕСА_12 ; квартири АДРЕСА_13 ; квартири АДРЕСА_14 .

29.03.2023 ОСОБА_4 звернулась до Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради із заявою про надання дозволу на дарування належної їй частини будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_4 .

Листом № 740/1/936 від 25.04.2023 заявницю повідомлено про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки в суді перебуває спір про захист порушених прав на житло ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

28.04.2023 начальником Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради затверджено акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 та встановлено, що за адресою АДРЕСА_15 , проживають ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_28 , ОСОБА_29 .

У відповідності до інформаційних довідок № 319609236, № 319610886 від 05.01.2023, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року в справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року в справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року в справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 4044 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 2123; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 4245). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено про необхідність дослідження судом питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.

У справі, яка розглядається, спір виник між ОСОБА_4 , як власником спірної частини будинку, та ОСОБА_1 , як колишньою невісткою, онуками ОСОБА_3 (малолітня дитина), ОСОБА_2 , які користувались будинком та проживали в ньому разом із покійним сином ОСОБА_4 ОСОБА_8 (чоловіком ОСОБА_1 та батьком дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_2 )

В судовому засіданні свідок ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , показав, що покійний ОСОБА_13 був його колегою та другом. ОСОБА_21 із дружиною ОСОБА_9 проживали разом за адресою: АДРЕСА_9 , в будинку. Будинок вони добудували, в цьому їм допомагав батько ОСОБА_31 . ОСОБА_32 ОСОБА_22 за його життя намагалася вплинути на сина, щоб він не був разом із ОСОБА_9 . За рік до своєї смерті ОСОБА_25 почав зловживати спиртними напоями. Після поховання ОСОБА_21 йому зателефонувала ОСОБА_9 та просила допомогти щось перенести з квартири по АДРЕСА_9 , та приблизно на третій день після поховання він разом із ОСОБА_9 прийшли до будинку, однак в квартиру попасти не змогли, оскільки замок на дверях був змінений. Також йому відомо, що навесні 2022 року ОСОБА_25 та ОСОБА_9 посварились, остання пішла до своїх батьків з дітьми за адресою: АДРЕСА_16 .

Свідок ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 , показала, що ОСОБА_9 та ОСОБА_13 в 2004 році одружилися та після одруження почали проживати в АДРЕСА_9 , добудували 2-й поверх, і їх батько в цьому допомагав. Останні роки перед своєю смертю ОСОБА_21 почав зловживати алкогольними напоями. Навесні 2022 року у сестри та ОСОБА_10 стався конфлікт, ОСОБА_25 бігав з ножем по хаті, вона (свідок) разом зі своїм чоловіком приїхали тоді до ОСОБА_9 та допомагали їй зібратися. ОСОБА_9 тоді зібрала тільки речі першої необхілності, забрала дітей. Після цього та до дня поховання ОСОБА_21 , ОСОБА_9 з дітьми не проживала по АДРЕСА_9 , але була невдала спроба повернутися до чоловіка. В день поховання вона разом з сестрою та їхньою мамою прибирали в квартирі в будинку по АДРЕСА_9 , ОСОБА_22 не прибирала. На другий день після поховання ОСОБА_21 , коли робили дев`ять днів, вона разом з сестрою приходили до будинку по АДРЕСА_9 , говорили з ОСОБА_34 , тоді також був ОСОБА_35 . На третій день після поховання ОСОБА_10 , разом зі своїм чоловіком та ОСОБА_9 приїхали до помешкання за адресою по АДРЕСА_9 , щоб забрати речі ОСОБА_9 , однак замок був змінений. ОСОБА_9 не могла попасти всередину, телефонувала до свекрухи, але вона не відповідала. В будинку залишилися дитячі речі.

Свідок ОСОБА_36 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , показала, що з 2005 року була знайома з ОСОБА_8 , з ним разом навчалась в технікумі. Приблизно в цей період ОСОБА_25 одружився з ОСОБА_9 і вони переїхали проживати в будинок по АДРЕСА_9 . Вона з ними часто спілкувалася, оскільки жила поряд на АДРЕСА_17 . Будинок подружжя добудовувало. Останні роки перед своєю смертю ОСОБА_25 сильно вживав алкогольні напої, часто його бачила напідпитку. Навесні 2022 року ОСОБА_9 пішла з місця проживання по АДРЕСА_9 . В подальшому, зі слів ОСОБА_9 , їй стало відомо, що свекруха виселила ОСОБА_9 , а речі останньої залишилися в будинку.

Свідок ОСОБА_37 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка є рідною сестрою ОСОБА_4 , показала, що частину будинку по АДРЕСА_9 , успадкувала її сестра ОСОБА_23 . Після одруження, ОСОБА_38 та ОСОБА_9 заселилися в цей будинок. Будинок було добудовано за кошти ОСОБА_4 . В квітні 2022 року ОСОБА_9 з дітьми пішла від ОСОБА_10 , її ніхто не виганяв, якісь речі забрала з собою. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_21 помер, алкогольними напоями він не зловживав. Після смерті чоловіка ОСОБА_9 намагалася вселитися до будинку, бо ніби не було у неї ключів, але ключі у ОСОБА_9 були. Щодо місця проживання ОСОБА_9 та дітей їй нічого невідомо, але зі слів ОСОБА_23 , вони проживають у батьків ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , який є сином ОСОБА_4 , показав, що ОСОБА_9 та ОСОБА_25 після одруження заселилися в будинок по АДРЕСА_9 , який добудовувався за кредитні кошти його матері. Квартира АДРЕСА_18 належить ОСОБА_39 . Навесні 2022 року ОСОБА_9 самостійно та без скандалу пішла з будинку. ОСОБА_21 не зловживав алкогольними напоями. Після поховання ОСОБА_10 , на третій чи дев`ятий день, матір та він не дозволили виносити речі ОСОБА_9 зі спірного помешкання, про це домовились окремо. Він змінив замок на третій день після поховання ОСОБА_10 , оскільки замок заїдав. Ключі були у нього. Зі слів матері йому відомо, що ОСОБА_9 дзвонила їй і з`ясовувала, чому не може потрапити в будинок. ОСОБА_9 віддала свої ключі (старі) в день поховання ОСОБА_40 . ОСОБА_9 не намагалася вселитися в квартиру після смерті ОСОБА_10 . Через місяць після його смерті, свідок зустрівся з ОСОБА_17 ( ОСОБА_11 ), впустив його в квартиру по АДРЕСА_9 . ОСОБА_19 забрав шкаф, холодильник. Після цього свідок почав робити ремонт в квартирі, старі речі ОСОБА_9 склав в коробку і виніс.

Отже, судом встановлено, що частина будинку (квартира), яка належить на праві власності ОСОБА_4 , була добровільно надана останньою в користування своєму сину ОСОБА_8 та його дружині (невістка відповідачки) ОСОБА_1 та їх спільним синам ОСОБА_41 та ОСОБА_42 . ОСОБА_8 , ОСОБА_1 з 2005 року та їх сини ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з моменту їх народження постійно проживали за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_4 не проживала і не користувалась належним їй на праві власності спірним житлом, що сторонами не оспорювалось.

В квітні 2022 року ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_43 виїхали зі спірного житла внаслідок конфлікту з покійним чоловіком та тимчасово проживали за адресою по АДРЕСА_8 , а ОСОБА_28 виїхав з помешкання в серпні 2021 року та повернувся влітку 2022 року до 30 липня.

При цьому, в помешканні за адресою по АДРЕСА_4 , як станом на травень 2022 року, так і після смерті ОСОБА_24 ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишались речі ОСОБА_1 , дитячі речі, документи, побутова техніка. Частина речей, як показав свідок ОСОБА_12 , були складені ним в коробку та винесені з приміщення квартири. Пояснення ОСОБА_4 про те, що побутова техніка та меблі були вивезені в квітні 2022 року, суд сприймає критично, оскільки такі є непослідовними (спочатку вказала, що ОСОБА_9 вивезла побутову техніку та меблі в квітні 2022 року після сварки з чоловіком, а потім вказала, що після смерті сина, а на запитання суду зазначила, що речі віддавав ОСОБА_44 в серпні-вересні 2022 року) та не узгоджуються з показаннями допитаних свідків, зокрема, ОСОБА_12 .

З матеріалів справи вбачається, що 16.01.2023 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Національної поліції в Житомирській області із заявою, в якій зазначила, що ОСОБА_4 09.08.2022 змінила замки в приміщенні. На неодноразові прохання повернути їй речі (золоті вироби, побутову техніку, газовий котел, домашні меблі, електроінструменти, дитячі та жіночі речі), що залишилися в квартирі, не реагувала. Просила внести відомості до ЄРДР за вказаними фактами за ч.4 ст.185 КК України та ч.1 ст.162 КК України.

22.02.2023 за даним фактом до ЄРДР за № 0000252 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення (протокол допиту потерпілого від 10.09.2023).

За таких обставин судом з`ясовано, що ОСОБА_1 та її сини, залишивши речі в квартирі, не мали наміру виїхати остаточно з житла, натомість виїзд був зумовлений наявною конфліктною ситуацією з покійним чоловіком позивачки (за первісним позовом). Отже, зв`язок із житлом первісними позивачами було збережено.

В свою чергу, на початку серпня 2022 року, ОСОБА_1 та її сини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не змогли заселитися за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки ОСОБА_4 змінила замок від вхідних дверей та ключі від них ОСОБА_45 не передавала.

Наведене, а також показання свідків, вказує на те, що ОСОБА_4 чинились та чиняться перешкоди у заселенні до належного їй на праві приватної власності житла за адресою: АДРЕСА_4 .

Добровільно домовитися сторони щодо користування спірним будинком, зокрема шляхом надання права на проживання, надання ключів від вхідних дверей будинку, не можуть. Відповідачка за первісним позовом не передає ключі та заперечує право на проживання позивачів.

Під час розгляду справи по суті підтверджено і той факт, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки, а з онуками ОСОБА_17 та ОСОБА_46 не спілкується. ОСОБА_4 зазначила, що не бажає проживати разом зі своїми онуками та ОСОБА_1 за спірною адресою, оскільки хоче проживати одна, житло належить їй на праві приватної власності та воно має невелику площу, що унеможливлює перебування у квартирі такої кількості людей.

Згідно висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 1868 від 20.11.2024, виходячи з інтересів дитини ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування заперечує проти зустрічного позову (т.4 а.с.127-128).

З урахуванням вказаного, встановивши, що: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітня дитина ОСОБА_3 на законних підставах вселилися у житловий будинок по АДРЕСА_4 , як члени сім`ї власника та їх місце проживання зареєстровано в установленому законом порядку, вони проживали в цьому будинку як сім`я члена сім`ї власника будинку (сина ОСОБА_4 ), зокрема ОСОБА_1 - понад 17 років, а діти з народження; ОСОБА_1 та ОСОБА_8 утримували спільне житло, добудовували його; позивачі за первісним позовом не мають іншого житла, яке б належало їм на праві приватної власності, де вони могли б проживати; в спірному помешканні залишились речі позивачів за первісним позовом та зв`язок з житлом не втрачено; власник житла ОСОБА_4 ніколи не проживала в спірному приміщенні, проживає у квартирі АДРЕСА_12 , що належить їй на праві власності, має у власності також інше нерухоме майно, - суд доходить висновку про відсутність підстав позбавлення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням в буд. АДРЕСА_4 та зняття їх з реєстрації місця проживання.

Відповідно, оскільки ОСОБА_4 змінено замки в спірній квартирі та чиняться перешкоди у заселенні до неї, вимоги про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 квартирою в будинку АДРЕСА_4 шляхом вселення в квартиру та надання ключів від квартири, є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22).

У цій справі під час дослідження питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом, судом встановлено, що позбавлення права первісних позивачів користування спірним приміщенням становитиме серйозне втручання у їх право на повагу на житло, з яким є сталий тривалий зв`язок, та з огляду на відсутність будь-якого іншого власного житла для проживання у первісних позивачів, наявності у власника житла ОСОБА_4 на праві власності іншого житла, в якому постійно проживає.

Необхідність у захисті житлових прав первісних позивачів, зокрема малолітнього ОСОБА_3 , як базової потреби кожної людини, на користування квартирою за відсутності будь-якого іншого житла, переважає в даному випадку над необхідністю захисту прав власника житла ОСОБА_4 , яка ніколи цим житлом не користувалася та не має першочергової необхідності у такому (для власного проживання).

Разом з тим, вирішуючи спірні правовідносини у цій справі в частині користування та заселення до квартири з відповідним номером у житловому будинку АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_4 , суд зазначає наступне.

Як встановлено з матеріалів інвентаризаційної справи № 3391 на домоволодіння АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_4 , вказаний будинок має поділ на квартири 1-4.

Зокрема, 25/100 будинку була придбана ОСОБА_47 (матір ОСОБА_4 ) у ОСОБА_48 на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.1990 № 2-3513, яка в свою чергу придбала частку у ОСОБА_49 на підставі договору від 17 грудня 1976 року № 3-2776.(т.2, а.с.219-220, а.с.165-166).

Згідно довідки від листопада 1976 року, виданої ОСОБА_50 з метою оформлення вказаного договору, останнім відчужувались приміщення з номером «2» (перша цифра) (т.2 а.с.164-165).

При цьому, співвласники будинку в різні періоди зазначали в документації різні номери одних і тих же квартир.

Так, ОСОБА_51 та ОСОБА_52 зазначали в документах частку свого будинку як номер квартири АДРЕСА_6 » (т.2 а.с.198, 214,216,221), ОСОБА_53 - АДРЕСА_19 (т.3 а.с.24,27), ОСОБА_7 - АДРЕСА_5 (т.2 229, АДРЕСА_20 , ОСОБА_4 - № 1 (т.2 а.с.233, 235, 240) та № 4 (т.3 а.с.30).

Згідно довідки-характеристики від 27.07.1990 № 22-А-3391, виданої ОСОБА_54 з метою оформлення договору купівлі-продажу від 21.09.1990 № 2-3513, останньою відчужувались приміщення з номером «4» (перша цифра) (т.2 а.с.214-216).

Згідно складеного акту техніком КП «ЖОМБТІ» ОСОБА_55 від вересня 2022, ОСОБА_6 користується приміщеннями з цифрою «3», ОСОБА_4 «4», ОСОБА_5 - «2», ОСОБА_7 «1» (т.3 а.с.51).

Відповідно до листа Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 25/Т-3262/757 від 18.04.2023, рішень про присвоєння реквізиту адреси «номер квартири» в житловому будинку по АДРЕСА_4 , виконавчим комітетом не приймалось, така інформація до Реєстру будівельної діяльності не вносилась.

В судових засіданнях достеменно встановлено, що позивачі за первісним позовом прописані саме у частці будинку, який належить на праві власності відповідачці за первісним позовом, а не будь-якій іншій особі. ОСОБА_4 не заперечувала, що квартира, де проживали первісні позивачі, та квартира, що їй належить, є одним і тим самим приміщенням.

Отже, оскільки такий поділ на квартири в будинку АДРЕСА_4 є умовним, тобто частки співвласників не виділені в натурі, і такі відомості відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, відтак відсутні підстави для зазначення номеру квартири, яка належить ОСОБА_4 на праві власності, при вирішенні питання про користування нею та вселення до неї первісних позивачів, і наведене не має правового значення в контексті обраного первісними позивачами способу захисту порушених житлових прав.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене у сукупності, первісний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 про захист порушених прав на житло слід задовольнити, а у зустрічному позові ОСОБА_4 про усунення перешкод в розпорядженні та користуванні житлом та зняття осіб з реєстрації місця проживання, - відмовити.

У відповідності до приписів ст.141 ЦПК України, на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 з ОСОБА_4 підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 3 969,60 грн.

Керуючись статтями 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, -

ухвалив:

Первісний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_21 , РНОКПП НОМЕР_8 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_21 , РНОКПП НОМЕР_9 ), ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_21 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_22 , РНОКПП НОМЕР_10 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки та піклування в особі Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради (10014, м.Житомир, майдан імені С.П.Корольова, 4/2, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_21 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_23 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_21 ), про захист порушених прав на житло, - задовольнити.

Визнати право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на проживання у квартирі та користування квартирою в будинку АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_4 (25/100 часток будинку).

Зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 квартирою в будинку АДРЕСА_4 шляхом вселення в квартиру та надання ключів від квартири, що належить на праві власності ОСОБА_4 (25/100 часток будинку).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 3 969,60 грн (три тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять гривень шістдесят копійок) судових витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про усунення перешкод в розпорядженні та користуванні житлом та зняття осіб з реєстрації місця проживання, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено: 06.08.2025.

Суддя М. В. Петровська