Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

Єдиний унікальний номер №943/730/25

Провадження №2/943/962/2025

21 жовтня 2025 року м.Буськ

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Кос І. Б.

за участю секретаря судового засідання Дутки С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із указаним позовом, у якому просили ухвалити рішення, яким: стягнути із ОСОБА_3 заборгованість по 10417,68 грн. боргу кожному із позивачів та три проценти річних у сумі 1469,82 грн. кожному із них (всього 23775 грн.), а також судовий збір по 605,60 грн. кожному із позивачів (всього 1211,20 грн.).

В обгрунтування заявлених вимог позивачі покликалися на те, що в лютому 2017 року відповідач ОСОБА_3 отримав у батька позивачів ОСОБА_4 у борг 500 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 10.08.2020 року, що підтверджується письмовою розпискою боржника від 28.07.2020, що підтверджує наявність між відповідачем ОСОБА_3 та їх батьком ОСОБА_4 правовідносин за договором позики. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 їх позикодавець ОСОБА_4 (батько позивачів) помер, а позивачі, які є його дітьми, прийняли спадщину після смерті батька за заповітом від 11.07.2016 року, де батько заповів позивачам у цій справі усе своє майно у рівних частинах кожному із них, яке буде належати йому на момент смерті. Проте, відповідач ОСОБА_3 за життя їхнього батька не повернув позичену суму боргу в розмірі 500 доларів США, чим порушив свої зобов`язання, про що позивачі дізналися після смерті батька ОСОБА_4 . Відтак, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що до них у порядку спадкування за заповітом перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_3 щодо повернення ним коштів у розмірі 500 доларів США на користь позивачів (по кожному із них). Однак, добровільно повертати грошові кошти відповідач не бажає, що змусило позивачів звернутися до суду із цим позовом. При цьому, ураховуючи положення ст. 533 ЦК України, в силу якого грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, що визначається за офіційним курсом на день платежу. Так, заборгованість в сумі 500 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент подання цього позову (24.04.2025) становила 41,6707 грн. за 1 долар США, а тому до стягнення підлягає заборгованість у сумі 20835,35 грн. (500х41,6707), що в рівних частинах для кожного із позивачів становитиме 10417,68 грн. (1/2 від 20835,35). Крім того, оскільки відповідачем не повернуті позичені грошові кошти в строк до 10.08.2020 року, а тому за період 1718 днів такого прострочення (11.08.2020-24.04.2025) позивачі нарахували три проценти річних від простроченої суми 20835,35 грн. на підставі ст. 625 ЦК України, що становить 2939,63 грн., що в рівних частинах для кожного із позивачів становитиме 1469,82 грн. (1/2 від 2939,63), яку позивачі також просили стягнути із відповідача на їх користь.

Ухвалою судді від 09.05.2025 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 11.07.2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, направивши свої письмові заяви про розгляд справи без їх участі, в яких просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності через зайнятість, а заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просили їх задовольнити. Разом із тим, у поданих заявах позивачі заперечень проти ухвалення заочного рішення не висловили.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, а відзиву на позовну заяву не подавав, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Ураховуючи згоду позивачів, які у поданих до суду заявах просили розглядати справу без їхньої участі та відсутність їх заперечень проти ухвалення заочного рішення у справі, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин і не подав відзиву на позовну заяву, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням частини першої статті 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що у лютому 2017 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, за яким позичальник ОСОБА_3 отримав у позикодавця ОСОБА_4 у позику 500 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 10 серпня 2020 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 28.07.2020.

Відтак, суд вважає, що між спадкодавцем позивачів ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 виникли зобов`язальні правовідносини за договором позики оскільки, відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦПК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Як вбачається із матеріалів справи, що позикодавець ОСОБА_4 (батько позивачів) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_1 від 19.08.2022.

Після смерті ОСОБА_4 заведено спадкову справу №148/2022 за заявами позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину після смерті батька у рівних частинах, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 08.08.2023.

Також після смерті батька ОСОБА_4 , позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до відповідача ОСОБА_3 із письмовою вимогою від 24.03.2025 про повернення їм коштів як спадкоємцям у розмірі 500 доларів США та штрафних санкцій за прострочення цієї суми, що підтверджується копією даної вимоги, яка залишилася без задоволення відповідачем.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Отже, до позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно укладеним останнім договором позики від 28.07.2020 року, що підтверджується виданими їм свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 08.08.2023.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).

Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

В силу положень ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Відтак, суд вважає обгрунтованими та доведеними заявлені позивачами вимоги, а також погоджується із доводами позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що до них у порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , як первісного кредитора, перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_3 щодо повернення ним коштів у розмірі 500 доларів США на користь позивачів (по кожному із них), та, ураховуючи приписи ст. 533 ЦК України, в силу якого грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях та визначається у гривнях за офіційним курсом на день платежу, а заборгованість в сумі 500 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент подання цього позову (24.04.2025) становила 41,6707 грн. за 1 долар США, а тому до стягнення підлягатиме заборгованість у сумі 20835,35 грн. (500х41,6707), що в рівних частинах для кожного із позивачів становитиме по 10417,68 грн. (1/2 від 20835,35), із чим суд погоджується.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із тим, суд частково не погоджується із доводами позивачів у справі про нарахування відповідачу 3% річних у розмірі 2939,63 грн. від простроченої суми (20835,35 грн.) за період із 11.08.2020 (наступний день після обов`язку повернути борг) по 24.04.2025 (день пред`явлення цього позову), оскільки в даному випадку правомірним суд вважає нарахування трьох відсотків річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період із 11.08.2020 (наступний день після обов`язку повернути борг) по 23.02.2022 (день перед введенням воєнного стану в Україні), що становитиме 962,42 грн. (20835,35x3%x562/365), оскільки це відповідатиме приписам п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, в силу якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Також Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 21 січня 2025 року справа №751/3052/23 виснував, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відтак, зважаючи на запровадження 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану, що на сьогодні не припинений та не скасований, а тому заявлена вимога про стягнення із відповідача на користь позивачів платежів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення за договором позики від 28.07.2020 року за період із 24.02.2022 року по 24.04.2025 року, що нараховані позивачами під час дії воєнного стану, є незаконними та не можуть бути стягнутими із відповідача.

При цьому, суд вважає такі нарахування заборгованості за договором позики і трьох відсотків річних обгрунтованими, які здійснені в межах строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, ураховуючи приписи пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який був чинним на день подачі позовної заяви 24.04.2025 та виключено на підставі Закону №4434-IX від 14.05.2025), в силу якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відтак, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення із відповідача ОСОБА_3 на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 28.07.2020 року в загальному розмірі 21 797,77 грн., тобто по 10898,89 грн. боргу кожному із двох позивачів, що є заборгованістю за тілом позики та нарахованими 3% річних від простроченої суми позики на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України .

Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачами при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, із відповідача на користь позивачів слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме судовий збір у сумі 1110,47 грн. (21797,77/23775х1211,20), тобто по 555,24 грн. відшкодування судового збору кожному із двох позивачів.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 10 898,89 грн (десять тисяч вісімсот дев`яносто вісім гривень 89 копійок) та судовий збір у розмірі 555,24 (п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 24 копійок).

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 10 898,89 грн (десять тисяч вісімсот дев`яносто вісім гривень 89 копійок) та судовий збір у розмірі 555,24 (п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 24 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомо).

Повний текст рішення складено: 24.10.2025 року.

Суддя: І. Б. Кос