Справа № 137/1474/24
Провадження № 22-ц/801/2147/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 рокуСправа № 137/1474/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.

секретар судового засідання Кахно О. А.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1

відповідачка (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача служба у справах дітей та сім`ї Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Желіховського В. М., дата складеного повного судового рішення невідома,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Літинського районного суду Вінницької області із позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, в якому зазначив, що він та відповідачка є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25.07.2022 р. шлюб між ним та відповідачкою був розірваний та діти залишились проживати з ним і перебувають на його утриманні, а відповідачка сплачує аліменти на підставі судового наказу Літинського районного суду Вінницької області від 27.07.2023 у справі №137/827/23. Відповідачка проходить військову службу, добровільно підписала контракт, у 2024 році його також призвали на військову службу, не дивлячись на те, що він самостійно виховує двох неповнолітніх дітей. Діти проживають разом з матір`ю відповідачки, яка є непрацездатною і не може в повній мірі здійснювати догляд та утримання дітей, тому він змушений звернутися до суду з вказаною заявою, що надасть йому змогу звільнитися з військової служби та в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: встановлено факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відмовлено в задоволенні позову в частині встановлення факту самостійного утримання дітей.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні встановлено, що вихованням дітей фактично до мобілізації займався батько, він приїздить у відпустки, проводить з дітьми час, піклується про них. Мати, перебуваючи в Збройних Силах України, приймає участь лише у матеріальному утриманні дітей та сплачує аліменти, у відпустку приїжджає рідко, діти не хочуть з нею бачитися.

Не погодившись із прийнятим рішенням в частині відмови у задоволенні позову, позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Колотуху К. А., 29.08.2025 року (згідно відбитку поштового штемпеля на конверті) подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі: встановити факт самостійного утримання дітей.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно оцінив обставини справи: відповідачка самоусунулася від утриманням та виховання дітей, пішла служити в ЗСУ, на сьогодні в неї є заборгованість зі сплати аліментів, діти фактично знаходяться на його утриманні. Діти залишилась без батьківського піклування, а тому відмова у позові суперечить насамперед їх інтересам.

Не погодившись із прийнятим рішенням в частині задоволення позову, відповідачка ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Молявчика О. В., 05.09.2025 року (згідно відбитку поштового штемпеля на конверті) подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ..

Основні доводи апеляційної скраги зводяться до того, що рішення суду в частині задоволення вимог позивача не відповідає обставинам справи, адже обоє батьків перебувають на службі в ЗСУ, тому немає підстав стверджувати, що позивач самостійно виховує дітей, які проживають у матері відповідачки ОСОБА_3 . Суд не взяв до уваги висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

У встановлений законом строк учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Колотуха К. А. підтримала вимоги, викладені в апеляційній скарзі її довірителя, заперечила проти апеляційної скарги відповідачки. Представник відповідачки адвокат Молявчик О. В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі його довірительки, заперечив проти апеляційної скарги позивача. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_1 слід відмовити в задоволенні позову.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилися, будь-яких клопотань про відкладення розгляду до суду не надсилали, тому відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до довідки В/Ч НОМЕР_2 за №1525/ від 23.09.2024 (а.с.10) ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області за №1150 від 25.09.2024 (а.с.11) в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , власницею якого є проживаюча там ОСОБА_3 , 1955 р.н., на цей час проживає без реєстрації ОСОБА_1 , 1975 р.н. разом зі своїми трьома дітьми ОСОБА_4 , 2008 року народження, ОСОБА_6 , 2006 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження.

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади №67 від 06.03.2023, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14) їх батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Літинського районного суду від 25.07.2022 (а.с.15-17) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.

Рішенням Літинського районного суду від 19.08.2024 (а.с.18-27) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів.

Відповідно до довідки Літинського відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області за №13854 від 24.09.2024 (а.с.28) судом встановлено, що станом на 24.09.2024 на виконанні перебуває виконавче провадження №73153103 з примусового виконання судового наказу №137/827/23 виданого 25.10.2023 Літинським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/2 чатсини зі всіх видів заробітку (доходу) але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

В зв`язку з повноліттям ОСОБА_6 з 13.04.2024 аліменти утримуються в розмірі 1/3 частини зі всіх видів доходу ОСОБА_2 на двох дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідно до довідок Літинського опорного закладу ЗСО 1-3 ст. Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області за №01-30/162 від 25.09.2024 та за №01-30/163 від 25.09.2024 ОСОБА_5 навчається в 7-Б класі, ОСОБА_4 навчається в 11-Б класі. Батько ОСОБА_1 бере участь у вихованні та навчанні сина.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 за №30 від 28.01.2025 (а.с.92) з пункту постійної дислокації ( АДРЕСА_3 ) до зони бойових дій (с. Водяне) з 28.01.2025 солдата ОСОБА_2 відповідального виконавця групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки №1620 (а.с.144) солдат ОСОБА_1 07.12.2024 р. отримав: міцно-вибухову травму, акубаротравму під час безпосередньої участі в бойових діях під час захисту Батьківщини.

Між сторонами виник спір з приводу встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

За частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Положеннями статті 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до статті 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 468/1025/23, від 27 березня 2025 року у справі №353/886/24 та інших.

Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, та стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, яку суд першої інстанції при розгляді справи не врахував.

Отже, для підтвердження факту самостійного виховання дітей обов`язковим елементом є наявність виключних (непереборних / виняткових / неординарними / особливих) обставин у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; через вади здоров`я; батько або матір зникли, визнані судом безвісно відсутніми; позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Наведені вище виключні обставини у даній справі відсутні, а саме по собі перебування матері окремо від дітей в зв`язку зі службою в ЗСУ, небажання дітей спілкуватися з матір`ю, не свідчить про самостійне виховання та утримання дітей виключно батьком, а також не звільняє обох батьків від обов`язку виховувати та утримувати дітей.

Суд звертає увагу, що свідоме ухилення одного з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджене лише рішенням суду у разі вирішення питання про позбавлення батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Такий підхід до вирішення цієї справи відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі № 201/5972/22.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного утримання дітей, натомість висновок суду першої інстанції про задоволення позову та встановлення факту самостійного виховання дітей позивачем є невірним, суперечить як приписам вищезгаданих норм закону, так і висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22: такий факт не може бути встановлений окремо без вирішення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав матері або ж за наявності інших (уже перелічених раніше) виключних обставин.

Дійсно, Порядком організації та ведення військового обліку, затвердженим постановою КМУ № 1487 від 30 грудня 2023 року, передбачено, що рішення суду про встановлення факту самостійного виховання є підставою для відстрочки, проте це не скасовує обов`язку суду перевірити наявність юридичних підстав для встановлення такого факту.

Апеляційний суд ще раз наголошує, що встановлення факту самостійного виховання можливе лише у випадках, коли: інший з батьків юридично усунений від виконання обов`язків (смерть, позбавлення прав, недієздатність, тощо).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини1 статті 374ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення та ухвалити нове.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виснує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів, які б спростовували в оскаржуваній ним частині ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, натомість доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є підставними та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Тому рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2025 року слід скасувати в частині задоволення позову та залишити без змін в іншій чатсині: в частині відмови у задоволенні позову, а відповідно подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу слід задовольнити.

Вирішуючи питання судових витрат відповідно до підпунктів б, в пункту 4 частини 1 статті 382, статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, понесені ним судові витрати слід залишити за ним, а оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 849,71 грн (а.с.205) слід стягнути з позивача на її користь.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2025 року скасувати в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про встановлення факту самостійного виховання дітей.

В іншій частині рішення Літинського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 849,71 (одну тисячу вісімсот сорок дев`ять гривень 71 к.) гривень понесених нею судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2025 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк