Номер провадження: 22-ц/813/4934/25
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Коновалова В.А., Назарова М.В.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 25 лютого 2025 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди внаслідок здійснення ОСОБА_2 професійної діяльності та прийнятого судового рішення у цивільній справі №522/16930/17 за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання ОСОБА_1 недієздатним та встановлення над ним опіки,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий суддя-Загороднюк В.І., присяжні Голубцов Г.В., Голубцова Ю.В.) від 26 грудня 2017 року ОСОБА_1 визнано недієздатним та встановлено над ним опіку. Опікуном визначено матір ОСОБА_1 . Позивач зазначає про те, що справу № 522/16930/17 розглянуто без подання органу опіки та у відсутність представника цього органу, є прямим грубим порушенням як закону так і прав особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, тобто позивача по даній справі. Відтак, не дивлячись на те, що вказане рішення не оскаржено, набрало законної сили та дія його вичерпана, воно є цілком та повністю незаконним, необґрунтованим, прийнятим умисно з грубим порушенням норм процесуального права. Посилаючись на те, що самим фактом прийняття суддею заздалегідь неправосудного рішення, позивачу завдано моральні страждання, які він оцінює у розмірі 2 000 000,00 грн., позивач звернувся з позовною заявою про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року визначено підсудність справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди внаслідок здійснення ОСОБА_2 професійної діяльності та прийнятого судового рішення у цивільній справі №522/16930/17 за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання ОСОБА_1 недієздатним та встановлення над ним опіки - Суворовському районному суду м. Одеси.

22 жовтня 2024 року справа надійшла до Суворовського районного суду м. Одеси.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 25 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди внаслідок здійснення ОСОБА_2 професійної діяльності та прийнято судового рішення у цивільній справі №522/16930/17 за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання ОСОБА_1 недієздатним та встановлення над ним опіки..

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначав, що суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою особою, яка бере участь у цивільній справі. Це можливо лише у випадках, коли суд (суддя) виступає як звичайна установа (особа), а не як орган (особа), що здійснює правосуддя. Заяви та скарги, спрямовані на притягнення суду (судді) як відповідача, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки законом передбачено інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови ВП ВС, 27.11.19 року, справа № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Враховуючи вищенаведене, позицію позивача щодо складу осіб які мають брати участь у справі, відсутність клопотань про заміну відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки суддя не може бути відповідачем у справі.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою безпосередньо до Одеського апеляційного суду та просив скасувати винесене судом рішення, ухвалити нове , яким задовольнити позовну заяву, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 000 грн компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що вважає оскаржуване рішення цілком та повністю незаконним та необґрунтованим, таким, що суперечить діючому законодавству та матеріалам справи виходячи з наступного. За ч.6 ст.31 ЦПК України, справа, у якій однією зі сторін є суд, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, або суддя цього суду, не пізніше п?яти днів із дня надходження позовної заяви передається на підставі розпорядження голови суду до суду вищої інстанції для визначення підсудності. Оскільки відповідач на час прийняття вказаного рішення був суддею

Приморського району м.Одеси, тому позов і пред?являвся до Приморського районного суду м.Одеси для подальшої передачі на підставі розпорядження голови суду до суду вищої інстанції для визначення підсудності. Приморський районний суд м.Одеси 11.10.2024р. розпорядження N?757/24 від 11.10.2024р. скерував матеріали даної справи до Одеського апеляційного суду для визначення за підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя цього суду. З огляду на викладене, вважав і зазначав, що судом, при розгляді даної справи було допущено грубе порушення/ігнорування процесуальної норми, яка визначає розгляд справи у якій стороною є суддя суду до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами. Зауважував, що законом визначено, що стороною у справі може бути та є суддя, і отже висновки суду, що суддя не може бути стороною у справі і це є підставою для відмові у позові до судді є повністю хибними та прямо суперечать прямим приписам закону. За таких обставин оспорюване рішення не може залишатись в силі і підлягає скасуванню, а апеляційна скарга підлягає задоволенню повністю.

Щодо явки сторін.

Сторони були сповіщені належним чином про дату, час та місце судового засідання, клопотань про відкладення не надходило, що не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Судовою колегією встановлено, щовбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 просить суд стягнути моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 грн., заподіяну внаслідок здійснення ОСОБА_2 професійної діяльності та прийняття судового рішення у цивільній справі №522/16930/17 за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання ОСОБА_1 недієздатним та встановлення над ним опіки.

Згідно із частинами першою-третьою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Конституцією України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (стаття 129 Конституції України). Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку (стаття 126 Конституції України). Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У 1998 році Судова колегія в цивільних справах Верховного Суду України в ухвалі від 2 грудня 1998 року, витяг з якої розміщений на офіційній Інтернет сторінці Верховної Ради України та доступний за посиланням: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/n0096700-98#Text, зазначила: Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється і однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно із зазначеними положеннями Конституції України рішення суду і відповідно дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватись у чинному порядку, а не в інший суд першої інстанції, що одночасно порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи незалежним судом.

Саме в такому розумінні мають застосовуватись положення статей 55, 56 Конституції України про гарантію права кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб та на відшкодування державою матеріальної і моральної шкоди, заподіяної їх незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю при здійсненні ними своїх повноважень. Суд є органом, який вирішує такі скарги, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються в порядку, визначеному Конституцією України і законодавством про судочинство.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою особою, яка бере участь у цивільній справі. Це можливо лише у випадках, коли суд (суддя) виступає як звичайна установа (особа), а не як орган (особа), що здійснює правосуддя. Заяви та скарги, спрямовані на притягнення суду (судді) як відповідача, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки законом передбачено інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

До таких самих правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №705/3876/18, де, зокрема зазначив, що "неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві."

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови ВП ВС, 27.11.19 року, справа № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Враховуючи вищенаведене, позицію позивача щодо складу осіб які мають брати участь у справі, відсутність клопотань про заміну відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки суддя не може бути відповідачем у справі.

Суд вважає за необхідне зазначити, що приписи статті 1176 Цивільного кодексу України визначають випадки, в яких може бути заявлена позовна вимога про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина 5 статті 1176 Цивільного кодексу України).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд надав належну оцінку доказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав, які б давали змогу для задоволення позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що судом першої інстанції невірно застосовано норми чинного законодавства у зв`язку з чим ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення, але ж з огляду на те, що судовою колегією повно і всебічно досліджено матеріали справи на підставі яких робить висновок про те, що такі доводи є помилковим тлумачення стороною скаржника вимог діючого закону та усталеної судової практики України, через звернення з позовною заявою до ненанежного позивача.

Крім цього, судом першої інстанції надано належної правової оцінки обґрунтуванням сторони позивача щодо неналежності відповідача у справі та перевірено під час апеляційного перегляду справи та встановлено , що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивача не позбавлено права звернутись з клопотанням про заміну відповідача у справі, а тому висновки суду першої інстанції є вірними та законними.

Інші доводи апелянта є викладенням своєї позиції та не є критикою судового рішення по суті.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 25 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова