Справа № 201/7557/25
Провадження № 2/201/3713/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про встановлення факту.

У поданому до суду позові вказував на те, що 27.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, складено відповідний актовий запис за № 2293. ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народилась дитина, ОСОБА_4 , про що Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 22.09.2017 року складено відповідний актовий запис за № 4898. Після укладення шлюбу та народження дитини, сім`я проживала разом за адресою: АДРЕСА_1 . Шлюбні стосунки між Позивачем та Відповідачкою, та ведення сумісного господарства фактично припинились ще в 2021 році. Відповідачка залишила родину та змінила своє місце проживання, переїхавши у рідне місто Дніпро. В подальшому відповідачка повідомила позивачу, що вона орендувала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідним договором оренди житла.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернувся із позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2022 року у справі № 201/3846/22 була затверджена мирова угода, укладена для урегулювання спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , по цивільній справі № 201/3846/22, за умовами якої сторони домовились про наступне: 1) Розірвати шлюб, укладений 27.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2293. 2) Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 3) ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 4) Судові витрати за подачу позову покладаються на ОСОБА_1 . 5) Сторони погоджуються з тим, що відповідно до умов цієї мирової угоди, вони дійшли згоди щодо повного та остаточного врегулювання спору, не мають і не матимуть у майбутньому ніяких інших вимог одна до одної. 6) Цю мирову угоду сторони уклали, керуючись ст. 207 ЦПК України. Наслідки закриття провадження у справі у зв`язку з укладенням та визнання судом мирової угоди сторонам відомі. 7) Дана мирова угода складена в трьох екземплярах, по одному для кожної із сторін і для Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Шлюб, укладений 27.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2293, - було розірвано. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Провадження у справі закрито.

Після розірвання шлюбу позивач разом зі своєю малолітньою донькою залишились проживати удвох за зареєстрованим місцем проживання позивача, за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що постійно піклується про свою дитину, бере участь у її духовному та фізичному розвиткові. У нього наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. Позивач має достатній рівень доходів, житло у власності, що дозволяє забезпечити дитині найкращі умови проживання, навчання та розвитку. Позивач самостійно займається вихованням дитини, водить у садок. Відповідачка не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості в подальшій її долі, не цікавиться її станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Фактично позивач самостійно виховує та доглядає за своєю малолітньою донькою, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням та опікою. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати та утримувати її, розвивати та піклуватися. Позивач піклується про стан здоров`я дитини, систематично обстежується і за необхідності дитина отримує лікування. Разом із цим, як зазначив позивач, він вимушений звернутись до суду із даною позовною вимогою, оскільки встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини до 18 років, а саме його доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має для позивача юридичне значення, оскільки встановлення цього факту в судовому порядку надасть йому змогу у повній мірі скористатися додатковими правами та гарантіями, визначеними законодавством України про працю, а саме: скористатися правом на отримання додаткової соціальної відпустки як батьку, що виховує дитину самостійно віком до 15 років. Крім того, встановлення даного факту необхідне позивачу з метою мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на отримання державної допомоги, як батька одинака тощо.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання.

Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачка також подала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі, підтвердила всі викладені позивачем у позові обставини, проти задоволення позовних вимог в повному обсязі не заперечувала.

Представник третьої особи Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлено, що 27.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, складено відповідний актовий запис за № 2293.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народилась дитина, ОСОБА_4 , про що Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 22.09.2017 року складено відповідний актовий запис за № 4898. Вказане підтверджується відповідними свідоцтвами.

Оскільки шлюбні стосунки між позивачем та відповідачкою, та ведення сумісного господарства фактично припинились ще в 2021 році, ОСОБА_1 звернувся із позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2022 року у справі № 201/3846/22 була затверджена мирова угода, укладена для урегулювання спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , по цивільній справі № 201/3846/22, за умовами якої сторони домовились про наступне:

1) Розірвати шлюб, укладений 27.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2293.

2) Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

3) ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

4) Судові витрати за подачу позову покладаються на ОСОБА_1 .

5) Сторони погоджуються з тим, що відповідно до умов цієї мирової угоди, вони дійшли згоди щодо повного та остаточного врегулювання спору, не мають і не матимуть у майбутньому ніяких інших вимог одна до одної.

6) Цю мирову угоду сторони уклали, керуючись ст. 207 ЦПК України. Наслідки закриття провадження у справі у зв`язку з укладенням та визнання судом мирової угоди сторонам відомі.

7) Дана мирова угода складена в трьох екземплярах, по одному для кожної із сторін і для Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Шлюб, укладений 27.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2293, - було розірвано.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Провадження у справі закрито.

Як зазначив позивач та не заперечувалось відповідачкою, після розірвання шлюбу позивач разом зі своєю малолітньою донькою залишились проживати удвох за зареєстрованим місцем проживання позивача, за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що постійно піклується про свою дитину, бере участь у її духовному та фізичному розвиткові. У нього наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. Позивач має достатній рівень доходів, житло у власності, що дозволяє забезпечити дитині найкращі умови проживання, навчання та розвитку. Позивач самостійно займається вихованням дитини, водить у садок. Відповідачка не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості в подальшій її долі, не цікавиться її станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини.

Фактично позивач самостійно виховує та доглядає за своєю малолітньою донькою, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням та опікою. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати та утримувати її, розвивати та піклуватися. Позивач піклується про стан здоров`я дитини, систематично обстежується і за необхідності дитина отримує лікування. Вказане не заперечується відповідачкою, та підтверджується матеріалами справи, зокрема, - відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, податкових декларацій позивача та виписок з його банківських рахунків, відповідно до яких він має стабільний дохід, достатній для утримання дитини; витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого позивач має у своїй власності квартиру, де може забезпечити проживання дитини. Крім того, відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи МВС, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався.

Як зазначає позивач, встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини до 18 років, а саме його доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має для позивача юридичне значення, оскільки встановлення цього факту в судовому порядку надасть йому змогу у повній мірі скористатися додатковими правами та гарантіями, визначеними законодавством України про працю, а саме: скористатися правом на отримання додаткової соціальної відпустки як батьку, що виховує дитину самостійно віком до 15 років. Крім того, встановлення даного факту необхідне позивачу з метою мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на отримання державної допомоги, як батька одинака тощо.

Частина 4 статті 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, визначено, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 151 СК України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В своїй Постанові від 11.09.2024 року по справі № 201/5972/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Отже, питання встановлення факту самостійного виховання та утримання підлягає розгляду саме в позовному провадженні.

Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається із поданого позову, позивач зазначає, що його дитина наразі постійно проживає із ним, позивач має постійне місце проживання, власне житло, регулярні та стабільні доходи, самостійно займається вихованням та утриманням дитини.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про необхідність встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Як передбачено статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 141, 151, 155, 160, 161 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 258, 265, 274, 275, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про встановлення факту задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев