справа № 753/2450/24 головуючий у суді І інстанції Семенюта О.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Куриличем Мироном Ярославовичем на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька в її вихованні, а також надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив:

зобов`язати ОСОБА_2 не чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_4 та визначити спосіб участі батька у вихованні дитини:

шляхом безперешкодного необмеженого спілкування батька з дитиною засобами телефонного та електронного зв`язку, якими користується дитина, з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини;

проведення спільного відпочинку батька з сином під час літніх канікул тривалістю 14 календарних днів, під час осінніх, зимових та весняних канікул - тривалістю по 5 календарних днів на території Ізраїлю або іншої держави;

надати дозвіл на вивезення ОСОБА_4 за межі України в Ізраїль в супроводі ОСОБА_3 без дозволу, згоди та супроводу матері у вказаний період шкільних канікул.

Позовні вимоги мотивував тим, що 30 січня 2012 року він уклав шлюб з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 був розірваний.

До 5-річного віку син проживав з позивачем, який піклувався про дитину та виховував її.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року місце проживання ОСОБА_4 було визначено разом з матір`ю.

Наразі ОСОБА_1 проживає в Ізраїлі, а відповідачка з сином - в Україні. ОСОБА_2 перешкоджає позивачу спілкуватись з дитиною. Достягти домовленості між сторонами про встановлення часу спілкування батька з сином не вдалося. ОСОБА_1 бажає особисто спілкуватись з дитиною, однак відповідач не надає дозволу на виїзд сина за кордон.

ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заперечили проти задоволення позову. Вказали, що відповідач не чинила жодних перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною. Навпаки, ОСОБА_2 пропонувала відповідачу більше спілкуватись з сином. Також відповідачка не заперечує щодо особистих зустрічей ОСОБА_4 та батька, і тому вона готова самостійно привезти сина до позивача в Ізраїль або іншу державу. Водночас ОСОБА_2 категорично заперечує проти вивезення сина за кордон у супроводі ОСОБА_3 , яка не є членом сім`ї або родичем, а є особистою помічницею позивача. ОСОБА_4 не знає ОСОБА_3 , відтак виїзд в її супроводі не відповідатиме його інтересам.

ОСОБА_3 підтримала позов посилаючись на те, що вона тривалий час знайома зі сторонами, була у них на весіллі. Займалась організацією дозвілля ОСОБА_4 - пошуком гуртків, розкладом занять, підбором меню харчування. За своїми моральними та діловими якостями вона зможе забезпечити безпечне вивезення дитини за кордон для особистої зустрічі з батьком.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2025 року позов задоволено частково. Встановлено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : шляхом безперешкодного необмеженого спілкування батька з дитиною засобами телефонного та електронного зв`язку, якими користується дитина, з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини. У задоволенні позову в частині вимог про визначення іншого способу участі батька у вихованні дитини, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Курилич Мирон Ярославович 10 квітня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2025 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Так, відповідач разом із сином проживає на території України. Позивачу 72 роки, він постійно проживає в Ізраїлі. Вік позивача та війна в Україні не дають йому можливості приїжджати до України для побачень з сином. Позивач має власність та тісні соціальні зв`язки саме в Ізраїлі, з об`єктивних та суб`єктивних причин приїжджати до України позивач не має можливості. Відповідач хоче і має право спілкуватися з сином особисто та безперешкодно. Регулярні особисті зустрічі батька з сином відповідатимуть інтересам дитини, сприятимуть всебічному розвитку дитини.

Вважає, що оскаржуване рішення суд ухвалив спираючись на формальний підхід, чим позбавив батька права мати регулярні особисті стосунки і прямі контакти з сином, що суперечить нормам СК України та Закону Країни «Про охорону дитинства».

Позивач просив суд забезпечити йому можливість особисто спілкуватися з сином та врахувати, що самостійно батько не може відвідати державу проживання дитини, а стосунки з матір`ю дитини склалися таким чином, що батьки не можуть спілкуватися особисто, отже, просив здійснити супровід дитини третьою особою (супровідником). Третя особа надала суду повну інформацію про себе, відомості про відсутність судимості, характеристику з місця роботи, довідку від нарколога та психіатрів, в судовому засіданні висловила бажання супроводжувати дитину на територію держави Ізраїль або іншої держави під час організації побачень батька та дитини.

Відмовляючи у позові у цій частині, суд не зауважив, що супровід дитини до 16 років, як послуга, надавалась, до моменту тимчасового припинення авіасполучення в Україні, багатьма авіакомпаніями.

Позивач хоче і має право спілкуватися з сином особисто, безперешкодно, при цьому, не забезпечуючи матір, бабусю, брата сина відпочинком в 5-зіркових готелях.

Судом також хибно трактовано висновок органу опіки та піклування щодо відсутності підстав для надання дозволу на вивезення дитини за кордон без її згоди. Навпаки, служба у справах дітей та сім`ї встановила факт наявності перешкод у спілкуванні батька з дитиною та рекомендовано відповідачці не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні сина.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Куриличем Мироном Ярославовичем на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради Бориспільського району, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька в її вихованні, а також надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

20 травня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Тітаренко О.О. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Яковенко Олександр Олександрович заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Зокрема, 28 липня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшла заява представника апелянта - адвоката Курилича Мирона Ярославовича про припинення повноважень як представника. При цьому було повідомлено, що нового договору про надання правової допомоги між адвокатом та клієнтом укладено не було.

Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей щодо інформації про наявність на території України офіційної адреси (проживання чи реєстрації) апелянта, з метою дотримання права сторони на участь у судовому засіданні та права на доступ до правосуддя 05 вересня 2025 року на офіційному веб-сайті суду було опубліковано оголошення про виклик апелянта ОСОБА_1 до суду на 07 жовтня 2025 року о 12-00 годині.

Заслухавши пояснення учасника справи, який з`явився у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 січня 2012 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_7 , про що ВДРАЦС Печерського РУЮ у м. Києві був складений відповідний актовий запис №61. Після реєстрації шлюбу відповідачу було присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ». Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 30 січня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_2 від 10 січня 2014 року.

20 серпня 2018 року сторони уклали договір про визначення місця проживання дитини, участь в забезпеченні дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, утримання матері дитини, яким погодили те, що ОСОБА_4 проживає разом з батьком.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року був розірваний договір від 20 серпня 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року місце проживання ОСОБА_4 було визначено разом з матір`ю.

Сторони не змогли самостійно узгодити спосіб участі батька у вихованні сина ОСОБА_4 . Ця обставина є підставою для встановлення цього способу в судовому порядку.

Опитаний судом першої інстанції малолітній ОСОБА_4 суду показав, що він часто спілкується з батьком за допомогою месенджерів «WhatsApp» та «Viber». Вони телефонують один одному і мають можливість поговорити шляхом відеозв`язку. В певні дні він не має можливості зателефонувати батьку або прийняти від нього дзвінок, оскільки окрім шкільних занять, має ще і гуртки. Він хоче спілкуватись з батьком, мама йому не забороняє та не обмежує його спілкування. Крім того, жоден з батьків не налаштовує його проти іншого з батьків. ОСОБА_4 з задоволенням би поїхав до батька в гості в Ізраїль, оскільки в дитинстві жив у нього і йому подобалось особисто спілкуватись з ним. Однак він готовий поїхати в Ізраїль лише разом з мамою або з братом. Він не знайомий з ОСОБА_3 , тому не хоче їхати до батька разом з нею.

При визначенні способу участі батька у вихованні дитини, суд керувався висновком органу опіки та піклування щодо участі батька у вихованні сина ОСОБА_4 , затвердженим рішенням виконавчого комітету Золочівської сільської ради Бориспільського району №294 від 29 листопада 2024 року. Зі змісту вказаного висновку служби у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради встановлено, що членами комісії ухвалено встановити такий спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина: шляхом безперешкодного необмеженого спілкування батька з дитиною засобами телефонного та електронного зв`язку, якими користується дитина, з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини. У зв`язку з тим, що визначений спосіб не передбачає виїзд дитини за кордон, суд вважав відсутніми підстави для надання дозволу на його виїзд за межі України без дозволу, згоди та супроводу матері. Як повідомив суду ОСОБА_4 , він не хоче виїжджати за кордон у супроводі інших осіб, окрім як з мамою або членами його сім`ї. Оскільки за своїм віком ОСОБА_4 здатний сформулювати власні погляди, суд врахував його думку при розгляді справи.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

У відповідності до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.

В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (заява №35481/20 «Терещенко проти України»), в якому Суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема, що ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Матеріали не містили відомостей про те, що особиста зустріч батька з дитиною становила ризик для добробуту чи безпеки дитини. Крім того, Судом констатовано неврахування національними судами положень статті 19 СК України, відповідно до якої, вирішуючи спори щодо участі батьків у вихованні дитини, суди могли не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, лише якщо висновок органу був недостатньо обґрунтованим або суперечив інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.

Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Сторони у цій справі мають спільну дитину - сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживають у різних країнах, а саме: позивач - в Ізраїлі, а відповідачка з сином - в Україні. Між батьками існує спір щодо участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним, який не вдалося вирішити у позасудовому порядку, оскільки позивач не має наміру приїжджати в Україну та наразі не може особисто бачитися з сином.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції про неможливість визначення графіку особистих зустрічей батька з сином, оскільки факт проживання батьків у різних країнах не має обмежувати право дитина на регулярні особисті стосунки та на прямі контакти з ними.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що особисті неприязні стосунки між батьками, не можуть бути підставою для відмови у спілкуванні з дитиною, тому із батьків, який проживає окремо, а формальний підхід до вирішення вказаного питання є неприпустимим.

Зокрема, запропонований позивачем графік участі у вихованні та спілкуванні з сином у вигляді проведення спільного відпочинку з сином під час літніх канікул тривалістю 14 календарних днів, під час осінніх, зимових та весняних канікул - тривалістю по 5 календарних днів, загалом відповідає якнайкращим інтересам дитини та сприятиме збереженню його зв`язків з батьком.

В той же час, вирішуючи спір в частині позовних вимог про надання дозволу на вивезення дитини за межі України в Ізраїль в супроводі ОСОБА_3 без дозволу, згоди та супроводу матері, місцевий суд обґрунтовано врахував думку малолітнього ОСОБА_9 , який вказав про своє небажання їхати до батька у супроводі ОСОБА_3 та про те, що не знайомий з нею. Крім того, орган опіки та піклування Золочівської сільської ради у висновку від 29 листопада 2024 року згоди на надання дозволу сторонній особі вивезти малолітнього ОСОБА_9 за межі України без дозволу, згоди та супроводу матері не надавав.

Колегія суддів зауважує, що позивач як особа, яка ініціювала спір у справі та запропонувала графік особистих зустрічей з сином, має розуміти необхідність вжиття саме ним заходів для особистих побачень з сином та особисто вчиняти активні дії для участі у житті дитини, а не перекладати такі обов`язки на третіх осіб. Як встановлюється з матеріалів справи, відсутні обставини, які б перешкоджали позивачу бачитися з сином в Україні чи особисто приїжджати до України та забирати сина до Ізраїлю на канікули за погодженням з матір`ю дитини, або вивозити сина за межі України з матір`ю чи іншими близькими йому людьми, родичами. Саме лише небажання позивача приїжджати в Україну не є достатньою підставою для надання дозволу сторонній особі вивозити малолітнього ОСОБА_9 за межі України для забезпечення зустрічей з батьком та не сприяє забезпеченню найкращих інтересів дитини, а навпаки, може приводити до психологічного напруження під час тривалого проведення часу з незнайомою/ малознайомою людиною в поїздках у незнайомих місцях.

Встановивши наявність спору між сторонами щодо виховання малолітнього сина ОСОБА_9 , відсутність обставин, які б унеможливлювали реалізацію права батька на прямі контакти з малолітнім сином, на переконання колегії суддів, окрім безперешкодного, необмеженого спілкування з дитиною особисто засобами телефонного та електронного зв`язку, якими користується дитина, з урахуванням розпорядку дня та зайнятості дитини, доцільним є встановлення графіку особистих побачень та спільного відпочинку позивача з сином, зокрема: проведення спільного відпочинку батька з сином під час літніх канікул тривалістю 14 календарних днів, під час осінніх, зимових та весняних канікул - тривалістю по 5 календарних днів за місцем перебування дитини за попереднім погодженням з матір`ю.

В той же час, розвиток сімейної ситуації може бути динамічним, а отже і визначені способи участі батька у вихованні дитини можуть бути змінені в подальшому, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і, у разі зміни істотних обставин, за рішенням суду за позовом одного із батьків.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у цій частині про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Куриличем Мироном Ярославовичем - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2025 року в оскаржуваній частині - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визначити спосіб участі батька ОСОБА_1 , у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступним чином:

проведення спільного відпочинку батька з сином під час літніх канікул тривалістю 14 календарних днів, під час осінніх, зимових та весняних канікул - тривалістю по 5 календарних днів за місцем перебування дитини за попереднім погодженням з матір`ю.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова