2/465/2504/25
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

21.10.2025 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі :

головуючої судді Мартьянової С.М.

при секретарі Безпяткової Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з держави російська федерація на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень 00 коп.).

В обґрунтування свого позову посилається на те, що він є громадянином України, де навчався, проживав зі своєю родиною і зареєстрований в м. Маріуполь, Донецька область і по теперішній час.

З 1985 по 25.06.1992 роки позивач був студентом «Маріупольського металургійного інституту» (далі перейменовано в Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет») і згідно диплому серії НОМЕР_1 від 03.07.1992р. та виписки із заліково-екзаменаційних відомостей від 25.06.1992р. закінчив цей навчальний заклад, отримавши вищу освіту за спеціальністю «устаткування і технологія, зварювального виробництва».

В період навчання був призваний до лав збройних сил СРСР, де в період з 30.06.1986 по 15.06.1988р. проходив строкову військову службу, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 від 26.03.1986.

Після строкової служби і закінчення вищого навчального закладу, протягом 30 років, а саме з 01.09.1992р. по 31.03.2022р. позивач працював за своєю спеціальністю в місті Маріуполі у ПрАТ «МК «Азовсталь», який на даний час повністю знищено збройними силами російської федерації, в наслідок чого він втратив свою роботу.

Підтвердженням факту зруйнування ПрАТ «МК «Азовсталь» є відповідь вказаного підприємства за вих. № 03.03.01-2433/к від 29.08.2022 року, з якої вбачається наступне:

«З метою врегулювання трудових відносин у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, внаслідок якої були знищені та значно пошкоджені потужності та майно ПРАТ «МК «АЗОВСТАЛЬ», що виключає можливість надання та виконання роботи працівниками підприємства, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX, Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 № 2263-1X «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» з 16 червня 2022 року було призупинено дію трудових договорів з працівниками підприємства, у т.ч. з Вами, до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, про що надсилаємо витяг з наказу».

Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та веденням бойових дій на території міста Маріуполь, підприємством та його посадовими особами була втрачена можливість здійснювати господарську діяльність в м. Маріуполь, в тому числі втрачено контроль над приміщеннями дирекції з персоналу та адміністрації ПРАТ «МК «АЗОВСТАЛЬ».

В наслідок окупації міста Маріуполя та повним знищенням підприємства ПрАТ «МК «Азовсталь», на якому позивач понад 30 років працював, був змушений покинути своє домоволодіння і виїхати на підконтрольну Україною територію до міста Львова, де зареєструвався як внутрішньо переміщена особа.

Довідкою Франківського відділу соціального захисту № 1330- від 23.05.2022р. підтверджено, що ОСОБА_1 взятий на облік внутрішньо переміщеної особи з місцем тимчасового проживання: АДРЕСА_1 , де і проживає по теперішній час.

Отже, протягом 3 місяців, починаючи з 24.02.2022 року, позивач перебував під окупацією міста, під щоденними обстрілами міста Маріуполя з боку збройних сил російської федерації, без їжі, води, світла, опалення та інших життєвих потреб. Під час знаходження в місті Маріуполі він отримав поранення, в наслідок чого отримав моральні страждання і страх за своє життя, яке не може забути.

В наслідок цих подій та після його виїзду до м. Львова, 10 серпня 2022 року позивачу спочатку встановлена інвалідність 3 групи за загальними захворюваннями на 1 рік до 01.09.2023р.

Довідкою МСЕК встановлені певні обмеження про умови та характеру праці, а саме «робота без фізичного навантаження» (п. 12 довідки МСЕК)

Однак, протягом року позивач не зміг відновити свій стан здоров`я, у зв`язку з отриманими пораненнями і моральними стражданнями, в наслідок чого 18.08.2023 року позивачу встановлена вже 1 група інвалідності (підгрупа «А» - це найвища група інвалідності яка існує).

Довідкою МСЕК також встановлені певні обмеження умови і характеру праці, а саме «залишкова працездатність може бути використана в легкій праці» (п. 12 довідки МСЕК), а також визначені рекомендовані заходи: «потребує стороннього догляду» (п. 13 довідки МСЕК).

Індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 722 від 18.08.2023 визначений загальний строк перебування на інвалідності з 2022 року, що підтверджує отриманні поранення під час окупації міста Маріуполя, а також встановлені обмеження життєдіяльності, такі як: до самообслуговування, пересування, трудової діяльності, навчання, здобуття освіти та інше (п. 13)

В наслідок такої обмеженої життєдіяльності та не можливості пересуватися і самообслуговуватися син позивача по теперішній час здійснює за ним догляд на непрофесійній основі.

По теперішній час ОСОБА_1 проживає у місті Львові, де змушений орендувати житло. В наслідок збройної агресії рф та окупацією міста Маріуполя, позивач не може поїхати до свого рідного міста, побачити своїх близьких і родичів, побувати вдома, в наслідок чого йому завдано моральні страждання.

Від пережитої війни та тих знущань, які відбувались протягом 3 місяців його перебування під окупацією міста Маріуполя позивач втратив своє здоров`я, яке не можливо відновити, а тому він постійно змушений звертатись за медичною допомогою.

Загальновідомим є той факт, що з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

Указом Президента України від 14.03.2022 року за № 133/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», внесено часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб і продовжуються по теперішній час.

Дані дії держави агресора, російської федерації та їх збройні сили, які окупували частину території суверенної держави України, в тому числі місто Маріуполь, Донецької області, призвели до порушення прав позивача на мир.

Позивач зазначає, що вищенаведене підтверджує, що він дійсно був мешканцем міста Маріуполя, Донецької області, яке по теперішній час окуповано збройними силами російської федерації. В наслідок окупації міста він отримав поранення та був змушений залишити своє домоволодіння, покинути роботу, рідних і друзів та поїхати в інше місто, яке підконтрольне території України.

Отримавши ряд поранень та інших захворювань, позивач став інвалідом 1 групи, в наслідок чого отримав не тільки фізичні, але і моральні страждання.

Позивач вказує, що він проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , де в його під`їзд завдано авіаційного удару, в наслідок чого вся квартира була знищена і він отримав двобічну приглухуватість, яка підтверджується у направленні на МСЕК № 274/22 від 14.07.2022, в якій зазначений діагноз: «знижений слух на обидва вуха після вибухів 13.03.2022».

У зв`язку з пережитим в позивача порушився сон, він майже не спить.

З огляду на вищевикладене, зазначає, що російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особисто його конституційних прав.

Отже, саме на російську федерацію повинно бути покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Всі душевні хвилювання та зусилля полягали у зміні нормального життєвого ритму, у зв`язку з пошуком нової домівки, речей для життя, необхідністю неодноразово звертатись до органів соціального захисту населення та пенсійних фондів щодо отримання пенсії; необхідність звернення до державних органів щодо відновлення документів, які згоріли під час пожежі домоволодіння, в якому він проживав. Через такі обставини, змінився його нормальний життєвий уклад та сім`ї.

Таким чином, незаконними діями російської федерації, позивач був змушений змінити не тільки свій життєвий уклад, а й залишився без отриманого доходу, втративши здоров`я і роботу, який міг бути зароблений за весь проміжок часу активних бойових дій починаючи з 24 лютого 2022 року, оскільки він мав гідну заробітну плату.

Враховуючи вищевикладене, розмір моральної шкоди ОСОБА_1 оцінює у розмірі 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень 00 коп.).

Ухвалою суду від 14.04.2025 відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 05.08.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач, в особі свого представника в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву до суду не подав.

Суд враховує, що відповідно до правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства російської федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням останньою збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24.02.2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією.

Аналогічний висновок навів Верховний Суд в постанові від 14.05.2025 року у справі № 686/15038/23 (провадження № 61-5664св24) де звернув увагу судів на те, «…що позивач як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі зазначила адресу російської федерації - Повітрофлотський проспект, 27, м. Київ. Проте, посольство російської федерації в Україні за вказаною адресою не здійснює своєї дипломатичної діяльності задовго до початку війни, а з 24 лютого 2022 року дипломатичні відносини України з російською федерацією припинені.

У зв`язку із цим, суд зобов`язаний належно повідомити відповідача про дату судового засідання не за вказаною адресою, а відповідно до судової практики Верховного Суду, а саме згідно із ч. 11 ст. 128 ЦПК України - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.».

Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, позивач ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією його паспорта (серія НОМЕР_3 від 31.01.2001)

З доказів наданих позивачем слідує,що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З 1985 по 25.06.1992 роки позивач був студентом «Маріупольського металургійного інституту» (далі перейменовано в Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет»), що підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 від 03.07.1992 та випискою із заліково-екзаменаційних відомостей від 25.06.1992.

В період навчання був призваний до лав збройних сил СРСР, де в період з 30.06.1986 по 15.06.1988р. проходив строкову військову службу, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 від 26.03.1986.

З 01.09.1992 по 31.03.2022 позивач працював за своєю спеціальністю в місті Маріуполі Донецької області у ПрАТ «МК «Азовсталь», що підтверджується записами у трудовій книжці (серії НОМЕР_4 )

На даний час ПрАТ «МК «Азовсталь» повністю знищено збройними силами російської федерації, в наслідок чого позивач втратив свою роботу.

З відповіді ПрАТ «МК «Азовсталь» за вих. № 03.03.01-2433/к від 29.08.2022 року, вбачається, зокрема, що з метою врегулювання трудових відносин у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, внаслідок якої були знищені та значно пошкоджені потужності та майно ПРАТ «МК «АЗОВСТАЛЬ», що виключає можливість надання та виконання роботи працівниками підприємства, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX, Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженого Законом України від 22.05.2022 № 2263-1X «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» з 16 червня 2022 року було призупинено дію трудових договорів з працівниками підприємства, у т.ч. з Вами, до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, про що надсилаємо витяг з наказу. Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та веденням бойових дій на території міста Маріуполь, підприємством та його посадовими особами була втрачена можливість здійснювати господарську діяльність в м. Маріуполь, в тому числі втрачено контроль над приміщеннями дирекції з персоналу та адміністрації ПРАТ «МК «АЗОВСТАЛЬ».

У зв`язку з діями держави агресора, російської федерації та їх збройними силами, які окупували частину території суверенної держави України, позивач був вимушений рятуючи своє життя виїхати на підконтрольну територію України, де відповідно до довідки від 23.05.2022 №1330- став на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що він проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , де в його під`їзд завдано авіаційного удару, в наслідок чого вся квартира була знищена.

10.08.2022 позивачу встановлена інвалідність 3 групи за загальними захворюваннями на 1 рік до 01.09.2023, що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААВ № 601078 від 10.08.2022 року, програмою реабілітації інваліда та іншою медичною документацією щодо стану його здоров`я.

Довідкою МСЕК встановлені певні обмеження про умови та характеру праці, а саме «робота без фізичного навантаження» (п. 12 довідки МСЕК)

18.08.2023 позивачу встановлена 1 група інвалідності (підгрупа «А»), що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААВ № 725833 від 10.08.2022 року та програмою реабілітації інваліда.

Довідкою МСЕК також встановлені певні обмеження умови і характеру праці, а саме «залишкова працездатність може бути використана в легкій праці» (п. 12 довідки МСЕК), а також визначені рекомендовані заходи: «потребує стороннього догляду» (п. 13 довідки МСЕК).

Індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 722 від 18.08.2023 визначений загальний строк перебування на інвалідності з 2022 року, що підтверджує отриманні поранення під час окупації міста Маріуполя, а також встановлені обмеження життєдіяльності, такі як: до самообслуговування, пересування, трудової діяльності, навчання, здобуття освіти та інше (п. 13)

За позивачем по теперішній час його сином здійснюється догляд на непрофесійній основі, що підтверджується довідками № від 23.06.2023 та № 260309-220 від 22.11.2024 Франківського відділу соціального захисту населення.

Позивач, також, зазначає, що від пережитого він втратив своє здоров`я, яке не можливо відновити, на підтвердження цього в матеріалах справи міститься медична документація, а саме: направлення на МСЕК № 274/22 від 14.07.2022, в якій зазначений стан його здоров`я і діагноз: знижений слух на обидва вуха після вибухів 13.03.2022; посттравматична ампутація кукси 2-го, 3-го пальців на рівні основних фаланг та 4-го на рівні головки основи середньої фаланги правої кисті; цукровий діабет 2 ст.; дисциркуляторна гіпертонічна енцефалопатія (цепатологія, що розвивається через недостатнє постачання кисню головного мозку); висновок ультразвукового обстеження від 09.03.2023 АТ «Українська залізниця» Львівської клінічної лікарні; виписка із медичної карти № 20919 від 21.03.2023 КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова»; виписка-епікриз із медичної картки стаціонарного хворого № 293ф від 12.04.2023 КНП «Львівський регіонального фтизіопульмонологічного центру», з діагнозом «грудний спондиліт» (туберкулез хребта закритої форми); огляд сімейного лікаря від 18.05.2023 КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання»; консультативний висновок спеціаліста від 21.11.2023 КНП «Львівський регіонального фтизіопульмонологічного центру»; консультативний висновок спеціаліста від 07.12.2023 КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова»; огляд сімейного лікаря від 05.06.2024 КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання»; огляд офтальмолога від 16.09.2024 КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання»; консультативний висновок спеціаліста від 09.10.2024 КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова»; виписка із медичної карти від 05.11.2024 КНП «1 територіальне медичне об`єднання м.Львова»; виписка із медичної карти № 22101 від 19.03.2025 КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова».

Також, в матеріалах справи міститься витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 29.08.2025 де зазначено, зокрема, те, що ОСОБА_1 встановлено І групу інвалідності, підгрупа Б.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено воєнний стан.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

Таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376 тертиторія міста Маріуполя Донецької області з 24 лютого 2022 року є тимчасово окупованою територією.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії.

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, є можливим засобом захисту права.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).

Суд ураховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це, в тому числі, це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За нормою ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається», Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Суд також ураховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Суд вважає, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Таким чином, виходячи з приведеного аналізу законодавчих актів та міжнародних договорів, Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила його право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Позивач зазначає про те, що після повномасштабного вторгнення на територію України регулярних підрозділів збройних сил російської федерації та інших військових формувань цієї держави, він втратив роботу, здоров`я, наразі є особою з інвалідністю І групи, постійно звертається за медичною допомогою, відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії російської федерації проти України, змушений винаймати житло, зазнає безперервного, невгамовного душевного болю та страждань, втрати душевного спокою, постійно відчуває невпевненість і незахищеність.

Враховуючи приведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Внаслідок викладеного, суд вважає обмежити розмір відшкодування моральної шкоди розміром 700 000,00 грн, оскільки така сума, на думку суду, з урахуванням обставин, покладених в обґрунтування завдання відповідачем позивачеві шкоди, обставин, установлених судом, буде достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 7000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 282-283 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України - задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду сумі 700 000 (сімсот тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з держави російська федерація судовий збір в сумі 7000 грн. в дохід держави Україна.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання згідно довідки ВПО: АДРЕСА_1 .

Відповідач: держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, б. 27.

Суддя Мартьянова С.М.