Провадження № 22-ц/801/2062/2025
№ 22-ц/801/2065/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 рокуСправа № 127/35734/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Матківської М.В., Рибчинського В.П., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2025 року, повне рішення складено 17 липня 2025 року, та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2025 року, ухвалені суддею Федчишеним С.А. в м. Вінниці, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у якості відшкодування майнової шкоди на загальну суму 140 386,63 грн та у якості моральної шкоди в сумі 200 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що її сином є ОСОБА_3 , якому вона у 2016 році вирішила придбати квартиру.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05 серпня 2016 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору, квартира знаходиться у придатному для її використання за цільовим призначенням стані. Квартира оглянута покупцем. До моменту фактичної передачі нерухомості покупцю продавець несе відповідальність за збереження її фізичного стану, обладнання та невід`ємних конструктивних елементів нерухомості, продавець зобов`язується не демонтувати сантехнічне, електротехнічне обладнання, вікна, двері, вбудовані меблі, наявні у нерухомості на момент її огляду покупцем.

Позивачка придбавала квартиру разом із сином, за її власні гроші, і вони бачили дану квартиру та її оглядали. Квартира була з добрим ремонтом, з деякими меблями, тобто повністю придатна до житла. Потім позивачка придбала в дану квартиру інші речі: шафу-купе, замовила вбудовану кухню, меблі, дивани, побутову техніку, телевізори та інше.

Пізніше її син познайомився з ОСОБА_1 та вони почали проживати разом у вказаній квартирі приблизно в листопаді 2016 року. Також в квартирі проживав ОСОБА_5 , син відповідачки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Позивачка була присутня на похованні свого сина у вищевказаній квартирі, а також пізніше на 9 днів. Після цього позивачка до квартири жодного разу не потрапляла, так як відповідач її не допускала до квартири, а продовжила самовільно проживати в квартирі з сином. Ключі відповідачка привласнила собі і позивачка потрапити до квартири не могла, а відтак і не могла забрати ніяких речей з квартири.

15 лютого 2024 року позивачці було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Враховуючи, що доступу до квартири ОСОБА_2 не мала тривалий час, тому було вирішено здійснити примусовий вхід до квартири та замінити замки, для чого позивачка звернулася до національної поліції, голови ОСББ, а також були залучені свідки та майстер.

29 лютого 2024 року був здійснений вхід в квартиру, замінені замки, проведено огляд. Після потрапляння в квартиру виявлено, що у ній відсутні всі речі (меблі, вбудовані меблі, техніка, сантехніка, електрообладнання, мийки тощо), тобто квартира була повністю пуста. З квартири зникло речей загальною вартістю 122 500 грн. У зв`язку із зникненням речей з квартири, позивачка звернулась до поліції із відповідною заявою.

Крім того позивачка зазначає, що під час проживання відповідачки в квартирі були нараховані комунальні послуги. Враховуючи, що позивачка не користувалась квартирою і не мала до неї доступу до 29 лютого 2024 року, то за цей час їй були заподіяні певні збитки у вигляді несплачених комунальних послуг.

Також, в зв`язку із затопленням сусідньої квартири 13 квітня 2024 року було сплачено 3 000 грн, що підтверджується розпискою.

Всього сума заподіяних збитків складає 140 386,63 грн, з яких: 122 500 грн - компенсація за речі; 14 886,63 грн - збитки за комунальні послуги; 3 000 грн - збитки від затоплення сусідньої квартири.

Крім того, неправомірними діями відповідачки позивачці було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у душевних переживаннях, внаслідок таких протиправних дій: не допуск позивачки до помешкання її покійного сина протягом майже п`яти років; неможливість бувати та користуватися квартирою, де проживала її єдина дитина; неможливість допуску до речей сина та її власних, які також перебували у даній квартирі; неможливість нормального побуту та відвідування житла, де проживав син; затягування вирішення питання щодо спадкування; затягування питання щодо отримання документів на квартиру (оформлення права власності); створення штучних перешкод у всіх спадкових процесах. Моральному та душевному здоров`ю позивачки було спричинено значної шкоди, тому що весь період намагання поновити порушені права та інтереси, життя позивачки було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Крім того, внаслідок сильних душевних хвилювань, негативних станів, стресів позивачка отримала розлади здоров`я. Внаслідок протиправних дій відповідачки позивачкою понесені моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які вона могла б реалізувати, не витрачаючи часу на підготовку заяв, судових позовів, процесуальних документів, необхідності звертатися до правників, відвідування установ органів державної влади, суду, поліції, нотаріальної контори, щоб добитися належного захисту порушених прав та інтересів. Спричинену моральну шкоду позивачка оцінює в 200 000 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 200 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 028,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2025 року заяви представників сторін задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 983,96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 628,00 грн.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 200 000 грн та винести в цій частині постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Також просить скасувати додаткове рішення та прийняти постанову, якою стягнути з позивачки на її користь всі понесені судові витрати в суді першої інстанції, а в задоволенні заяви представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції відмовити. Вирішити питання розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції.

У скарзі ОСОБА_1 зазначає, що позивач, як свідок, дала покази про те, що моральна шкода нанесена їй смертю чоловіка, сина і тим, що її пограбували, тоді як суд виходив з того, що моральну шкоду ОСОБА_2 завдано внаслідок звернення до неї ОСОБА_1 з позовними заявами, що призвело до неможливості оформлення спадкових прав. Реалізація нею конституційного права на звернення до суду не є протиправною поведінкою, за яку з неї може бути стягнуто моральну шкоду, адже вона не допускала зловживання процесуальними правами. Розмір моральної шкоди, стягнутий судом, є недоведеним і не відповідає встановленим законом критеріям. Судом залишено поза увагою, що обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є протиправна поведінка особи. Судом не встановлено, що ОСОБА_2 внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_1 не могла використовувати отриману в спадщину квартиру. Наявність перешкод у доступі до квартири позивачем не доведено. Що стосується додаткового рішення, то воно підлягає скасуванню як наслідок скасування основного рішення суду. Також суд не мав права стягувати з неї витрати на правничу допомогу, оскільки сторона відповідача не отримала заяву позивача про стягнення таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній його частині та додаткове рішення суду залишити без змін.

Також апеляційну скаргу подано ОСОБА_2 , в якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Додаткове рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 983,96 грн змінити та зменшити витрати до мінімального розміру.

У скарзі ОСОБА_2 зазначає, що у справах про стягнення матеріальної шкоди доцільним є застосування спрощеного стандарту доказування. По справі були зібрані всі можливі докази з урахуванням давності часу та характеру виниклих відносин. Прийнявши спадщину на квартиру вона набула права не лише на квартиру, а й на усі її складові та приналежності, включно з речами, що забезпечують її використання та проживання в ній. Не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що на придбане під час спільного проживання з ОСОБА_3 майно поширюється режим спільного сумісного майна, оскільки на час смерті сина він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Суд не надав належної оцінки показанням свідків з питань наявності та належності майна. Судом залишено поза увагою, що вона зверталася до нотаріуса із проханням вжити передбачені законом заходи по охороні спадкового майна, проте у здійсненні таких заходів було відмовлено. Висновки суду щодо недоведення нарахування витрат по оплаті комунальних платежів в період проживання відповідача в даній квартирі є неправильними. Судом не було враховано клопотання позивача про зменшення витрат на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не надходив.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 , тоді як підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Встановлено, що ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14 березня 2019 року (а.с.9 т.1).

Після смерті ОСОБА_3 . Другою вінницькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №100/2019, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №55693716 від 02 квітня 2019 року (а.с.8).

15 лютого 2024 року ОСОБА_2 державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина, яка складається з квартири номер АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 серпня 2016 року (а.с.6-7,10 т.1).

Судом встановлено, що у вказаній квартирі проживала ОСОБА_1 , яка звільнила її у листопаді 2023 року.

29 лютого 2024 року ОСОБА_2 зверталася до Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області із зверненням щодо її неможливості потрапити до належної їй квартири, оскільки замки вхідних дверей були замінені попереднім мешканцем ОСОБА_7 , яка тривалий час проживала з ОСОБА_3 і не пускала її до помешкання.

В цей ж день при відвідуванні квартири АДРЕСА_1 , було викликано працівника аварійного відкриття дверей та виявлено відсутність будь-якої побутової техніки та меблів, квартира була пуста (а.с.11,12 т.1).

08 березня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області для прийняття мір до ОСОБА_8 , яка, на її думку, привласнила особисті речі з квартири.

За результатами розгляду цього звернення ОСОБА_2 рекомендовано звернутися до суду з цивільним позовом, оскільки спірні питання носять цивільно-правовий характер, що підтверджується довідкою Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 01 квітня 2024 року (а.с.13 т.1).

У позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що за її кошти до вказаної вище квартири було придбано наступне майно загальною вартістю 122 500 грн: Шкаф купе (темно-коричневого кольору, що знаходився в коридорі) - 2шт. вартістю 2 000 грн; Меблі «М`який куток» (бежевий колір, дерев`яний, знаходився на кухні) вартістю 4 000 грн; Дерев`яний стіл, темного кольору, знаходився на кухні, вартість 5 000 грн; Газова плита «Gorenje» (білого кольору, на кухні), вартість 6 000 грн; Мийка на кухні (металева, в кухні), вартість 1 000 грн; Холодильник «LG», сріблястого кольору, вартість 30 000 грн; Пральна машина «Samsung» (білого кольору), вартість 20 000 грн; Пилосос Philips, бардового кольору, вартість 13 000 грн; Умивальник (керамічна коричневого кольору, ванна кімната) вартість 1 000 грн; Двухспальне ліжко (темно-коричневого кольору, дерев`яне, спальня), вартість 10 000 грн; Комод (темно-коричневого кольору, дерев`яне, спальня), вартість 8 000 грн; Килим (світло-салатового кольору, овальної форми, спальня), вартість 2 000 грн; Килим (коричневого кольору, виробництво «Кишинів», велика кімната), вартістю 5 000 грн; Телевізори «Samsung» - 4 шт., загальною вартістю 10 000 грн; Диван на балконі (салатового кольору, балкон), вартість 1 000 грн; Диван-ліжко (темно-сірого кольору), вартість 1 000 грн; Електрон шашлична (металева, на балконі), вартість 1 500 грн; Розкладний стіл (темно-коричневого кольору, кімната), вартість 1 500 грн; Тостер (темно бардовий, кухня) 500 грн. Саме ці речі, за твердженням позивача, зникли із квартири.

Також 13 квітня 2024 року ОСОБА_2 було сплачено за комунальні послуги у загальному 14 886,63 грн: 10 970,35 грн за постачання природного газу; 438,12 грн за вивезення побутових відходів; 388,08 грн за електроенергію; 386,84 грн за розподіл газу; 70,14 грн за розподіл газу; 60 грн за домофон; 2 571,10 грн за управління будинком; 2 грн за аб.пл., що підтверджується квитанціями (історією оплат по рахунку) (а.с.17, 21 на звороті-24 т.1).

Відповідно до копії розписки від 13 квітня 2024 року, ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_2 грошову компенсацію за підтоплення квартири у розмірі 3 000 гривень (а.с.20 т.1).

ОСОБА_2 , зважаючи на те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 їй було завдано збитків на загальну суму 140 386,63 грн, а також спричинено моральну шкоду через неправомірні дії останньої на загальну суму 200 000 грн, звернулася до суду із вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, виходив з недоведеності позивачем фактів: належності їй на праві власності майна, його вартості і протиправного заволодіння цим майном відповідачем; нарахування витрат по комунальних платежах в період проживання відповідача в даній квартирі; залиття квартири і того, що ОСОБА_9 , якому було виплачено заявлену суму, є власником квартири.

При цьому, встановивши, що ОСОБА_2 зазнала завданих відповідачем душевних страждань, зокрема, подачею безпідставних цивільних позовів, що призводили до затягування питання щодо вирішення спадкового майна та можливості вільно ним користуватися, і заподіяння моральної шкоди ОСОБА_2 перебуває у прямому причинному зв`язку із протиправною поведінкою відповідача, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень.

ОСОБА_2 оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, тоді як ОСОБА_1 в частині задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Що стосується рішення суду за результатами розгляду позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин першої-третьої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

За правилами частини першої статті 1166 ЦК України, що регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною другою цієї статті, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, за змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідним є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для стягнення майнової шкоди.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає про те, що у справах про стягнення матеріальної шкоди доцільним є застосування спрощеного стандарту доказування «балансу вірогідностей», і в даній справі було зібрано всі можливі докази з урахуванням давності часу та характеру виниклих відносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У постанові від 29 січня 2021 року в справі №922/51/20 Верховний Суд також наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Згідно з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом першої інстанції надано оцінку доказів у справі з урахуванням принципів належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що за загальним правилом у разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанови від 13 липня 2022 року у справі № 753/15095/17, від 06 березня 2025 року у справі № 216/5160/22).

Апеляційний суд погоджується із тим, що спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини, що у даному випадку мало місце 10 березня 2019 року.

Разом з тим, ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами факт придбання нею майна до квартири її сина та яке саме майно перебувало у квартирі на момент його смерті, а також не довела вартість кожної речі на момент виявлення зникнення цих речей.

Вказані обставини не можуть підтверджуватися лише показами свідків.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що в підтвердження придбання речей до справи був приєднаний рахунок ФОП ОСОБА_10 на ім`я « ОСОБА_11 » про купівлю меблів на загальну суму 11 600 грн.

Із вказаного рахунку ФОП ОСОБА_10 слідує, що у 2017 році «Куролап» було придбано: 1 «кровать» - 6 000 грн; 2 «прикроватн. Тумб.» - 2 000 грн; 1 «комод» - 3 600 грн (а.с.189 т.1).

Разом з тим, вказане майно, такою вартістю, не фігурує у позовній заяві ОСОБА_2 і не входить у вартість речей на загальну суму 122 500 грн, яка заявлена до стягнення.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги з приводу невжиття нотаріусом заходів по охороні спадкового майна, оскільки ОСОБА_2 не була позбавлена можливості оскаржити відмову у вчиненні нотаріальної дії (невжиття заходів щодо охорони спадкового майна) до суду у відповідності до вимог ст. 50 Закону України «Про нотаріат».

Також ОСОБА_2 вказує, що здійснена нею оплата комунальних послуг у березні-квітні 2024 року свідчить лише про погашення накопичених зобов`язань, що виникли раніше, і це підтверджується наданими на запит суду документами.

Апеляційним судом встановлено, що з наданих суду першої інстанції документів щодо комунальних послуг вбачається, що в період проживання ОСОБА_1 у квартирі відбувались як нарахування за комунальні послуги, так і сплата за нараховані комунальні послуги, і тому стверджувати одним словом про заборгованість є неприпустимим.

Зазначаючи про неврахування судом документів, які надійшли на запит суду, з яких вбачається інформація про нарахування комунальних послуг за період проживання у квартирі відповідача, ОСОБА_2 не аналізує вказані документи, не досліджує спірні періоди та не співставляє заявлену до стягнення суму із вказаними документами, а лиш формально стверджує про їх неврахування судом.

Висновки суду щодо відсутності підстав для стягнення 3 000 гривень за підтоплення квартири ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не оспорюються.

У ч. 1 ст. 375 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача майнової шкоди в підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині не заслуговують на увагу.

Що стосується рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19).

Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Встановлено, що ОСОБА_2 у позовній заяві заподіяння їй моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень обґрунтовувала такими протиправними діями відповідачки: не допуск позивачки до помешкання її покійного сина протягом майже п`яти років; неможливість бувати та користуватися квартирою, де проживала її єдина дитина; неможливість допуску до речей сина та її власних, які також перебували у даній квартирі; неможливість нормального побуту та відвідування житла де проживав син; затягування вирішення питання щодо спадкування; затягування питання щодо отримання документів на квартиру (оформлення права власності); створення штучних перешкод у всіх спадкових процесах.

У ч. 1 ст. 175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За змістом п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1. ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Тобто, суд ухвалює рішення в межах вимог та підстав позову.

Стягуючи моральну шкоду суд першої інстанції виходив з того, що неодноразові факти звернення ОСОБА_1 до суду із позовними заявами до ОСОБА_2 , в тому числі безпідставними, і численні судові справи призвели до неможливості вирішення ОСОБА_2 питання щодо спадкування та отримання документів на квартиру, у зв`язку з чим позивачка зазнала сильних душевних страждань, стресів, що вплинули на її стан здоров`я.

Тобто інші підстави (неправомірні дії), які лягли в основу обґрунтування позову в частині заподіяння позивачу моральної шкоди, судом першої інстанції не розглядалися.

Рішення суду першої інстанції в цій частині (стосовно мотивів, з яких виходив суд під час прийняття оскаржуваного рішення) позивачем не оскаржувалося.

Відтак, слід дослідити, чи призвело звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав до порушення прав ОСОБА_2 , а відтак і заподіяння останній моральної шкоди.

Дійсно, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у 2019-2020 роках зверталася із позовами до ОСОБА_2 до суду і розгляд цих справ завершувався постановленням судом різних процесуальних рішень (ухвала про повернення позову чи про залишення позову без розгляду, відмова у задоволенні позову).

Разом з тим, лише сам факт таких звернень не може свідчити про спричинення ОСОБА_2 моральної шкоди. Судом першої інстанції не встановлено, що саме вказана обставина вплинула на стан здоров`я позивача.

Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі №214/7462/20).

Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За змістом ч. 6 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У ч. 3 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Право на звернення до суду також передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції, що ратифікована Україною. Відповідно до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частинах 1, 2 ст. 7 Закону «Про судоустрій і статус суддів» також вказано, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України. Частина 1 статті 8 цього Закону проголошує, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

У пункті 2.2. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Таким чином, право на доступ до суду є правом особи (можливістю особи) звернутися до суду за захистом своїх прав чи законних інтересів, що гарантоване Конституцією України, міжнародно-правовими актами та національним законодавством. Право на доступ до суду не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням з боку держави, якщо таке обмеження не є свавільним та несправедливим, а також існує пропорційність між використаним засобом та поставленою метою, і сутнісний зміст права на доступ до суду не буде зведений нанівець.

Незрозумілими є висновки суду з приводу того, що подані ОСОБА_1 позови були безпідставними, оскільки судом не встановлено, що повернення позовів чи залишення їх без розгляду було наслідком зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами.

Як пояснив у судовому засіданні представник ОСОБА_1 , вона зверталася до суду з позовами, адже вважала, що проживала з померлим, як одна сім`я, а тому мала право бути спадкоємицею. Про факт перебування ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою їй на момент звернення до суду не було відомо, а саме цей факт став підставою для відмови їй у задоволенні позовних вимог.

За змістом ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами подання завідомо безпідставного позову, наслідком чого може бути залишення позову без розгляду або його повернення.

За таких обставин, стверджувати про наявність в діях ОСОБА_1 вини не можливо.

ОСОБА_2 в свою чергу не довела наявність причинного зв`язку між погіршенням стану свого здоров`я та діянням ОСОБА_1 ..

Враховуючи викладене, правових підстав для стягнення моральної шкоди за обставин даної справи не було.

У ч. 1 ст. 376 ЦПК України зазначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Беручи до уваги вимоги ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі судові витрати у виді судового збору та витрат на правничу допомогу, які понесені ОСОБА_2 , покладаються на позивача і відшкодуванню не підлягають. А тому рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 в розмірі 3 028 гривень також підлягає скасуванню.

У зв`язку із тим, що фактично за результатами апеляційного перегляду у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі, додаткове рішення також підлягає скасуванню.

Так, у суді першої інстанції 15 липня 2025 року представником ОСОБА_1 адвокатом Піпко А.М. подано заяву, в якій він просив долучити до матеріалів справи додаткові докази витрат на правничу допомогу адвоката та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 38 758,40 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем було надано наступні документи (в копіях):

1. Ордер серії АВ №1165405 від 13 листопада 2024 року на надання правничої допомогу ОСОБА_1 адвокатом Піпко А.М. у Вінницькому міському суді Вінницької області, Вінницькому апеляційному суді (а.с.98 т.1).

2. Договір №1 про надання правової допомоги від 13 листопада 2024 року, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , у п.3.1 якого зазначено, що клієнт сплачує адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі не менше 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за одну годину участі особи, яка надає правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Відповідно до п.3.3 договору, для цілей відшкодування судових витрат адвокат складає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, який при потребі подає суду.

У п.3.5 договору зазначено, що в акті приймання-передачі наданих послуг сторони за взаємною домовленістю вправі визначити фіксований розмір гонорару, який не обов`язково обраховується відповідно до п.3.1 цього договору (а.с.95-97 т.1).

3. Акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 15 липня 2025 року, пунктом 2 якого визначено, що за надання правової допомоги за договором сплачується гонорар у фіксованому розмірі 38 758,40 грн згідно рахунку адвоката (а.с.66 т.3).

4. Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, від 15 липня 2025 року, відповідно до якого гонорар у фіксованому розмірі складає 38 758,40 грн (а.с.66 на звороті т.3).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За змістом частини першої-шостої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Із вказаного слідує, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру; - погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Оскільки сторони в договорі передбачили право визначення фіксованого розміру гонорару в акті приймання-передачі наданих послуг, апеляційний суд вважає, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, у розмірі 38 758,40 грн, тобто у визначеному актом №1 приймання-передачі наданих послуг від 15 липня 2025 року.

При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки клопотання позивача містить в собі виклад правових норм та позицій Верховного Суду, які стосуються стягнення витрат на правничу допомогу.

При цьому, ОСОБА_2 не проектує ці норми та висновки касаційного суду на обставини даної справи, не зазначає, в чому полягає неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката.

Тоді як за змістом ч. 6 ст. 137 ЦПК України саме на ОСОБА_2 покладається обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Суд позбавлений можливості самостійно визначати в чому полягає така неспівмірність.

Зазначаючи про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат ОСОБА_2 не обґрунтовує, в чому полягає недоведеність та необґрунтованість заявленого до стягнення розміру витрат та чому, на її думку, такий розмір не відповідає критерію розумності таких витрат.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила вирішити питання судових витрат.

У поданій 06 жовтня 2025 року заяві представник ОСОБА_1 адвокат Піпко А.М. просив долучити до матеріалів справи додаткові докази витрат на правничу допомогу адвоката та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, в суді апеляційної інстанції в сумі 14 534,40 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем було надано наступні документи (в копіях):

1. Акт №2 приймання-передачі наданих послуг від 15 серпня 2025 року, пунктом 2 якого визначено, що за надання правової допомоги за договором сплачується гонорар у фіксованому розмірі 9689,60 грн згідно рахунку адвоката (а.с.119 т.3 на звороті).

2. Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, від 15 серпня 2025 року, відповідно до якого гонорар у фіксованому розмірі складає 9689,60 грн (а.с.120 т.3).

3. Акт №3 приймання-передачі наданих послуг від 30 вересня 2025 року, пунктом 2 якого визначено, що за надання правової допомоги за договором сплачується гонорар у фіксованому розмірі 4844,80 грн згідно рахунку адвоката.

4. Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, від 30 вересня 2025 року, відповідно до якого гонорар у фіксованому розмірі складає 4844,80.

5. Квитанцію про сплату судового збору від 15 серпня 2025 року у сумі 3633,60 грн.

Оскільки сторони в договорі передбачили право визначення фіксованого розміру гонорару в акті приймання-передачі наданих послуг, апеляційний суд вважає, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 14 534,40 грн, тобто у визначеному актами №2 та №3 приймання-передачі наданих послуг від 15 серпня та 30 вересня 2025 року.

При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від 29 вересня 2025 року з підстав, наведених в обґрунтування відмови у задоволенні клопотання, поданого до суду першої інстанції. Вказані клопотання є аналогічними за своїм змістом.

Що стосується клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від 09 жовтня 2025 року, то підстави для його задоволення також відсутні.

Ненадання платіжних документів на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу не є підставою для відмови у стягненні таких витрат, оскільки за змістом ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) сформовано підхід, який є усталеним та відповідає критеріям ЄСПЛ, про те, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Також ОСОБА_2 вважає, що договір про надання правової допомоги від 13 листопада 2024 року припинив свою дію з моменту укладення акту №2 від 15 серпня 2025 року, оскільки, як зазначено у його другому пункті, договір діє до підписання сторонами акту приймання наданих послуг в цілому.

Така позиція є хибною, оскільки договір №1 про надання правової допомоги від 13 листопада 2024 року діє, зокрема, до підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг в цілому.

Умовами договору не передбачено можливість складення лише одного єдиного акту приймання-передачі наданих послуг. Сторони можуть скласти і декілька таких актів.

Крім цього, в апеляційній скарзі зазначено, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем в суді апеляційної інстанції становить 19 379,20 грн.

Також у зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , з ОСОБА_13 на її користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 2 400 грн.

Підстав для стягнення 3 633,60 грн, як було сплачено ОСОБА_1 не має, оскільки враховуючи оспорювану суму (ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір») та подачу апеляційної скарги в електронній формі (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), до сплати підлягав судовий збір в розмірі 2 400 грн (3 000 грн (2 000 грн * 150%) * 0,8).

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 200 000 гривень у відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 38 758 (тридцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі, 2 400 (дві тисячі чотириста) гривень, та витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 14 534 (чотирнадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири) гривні 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді М.В. Матківська

В.П. Рибчинський