Номер провадження: 22-ц/813/4918/25
Справа № 947/2202/24
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановленого під головуванням судді Огренич І.В. 25 лютого 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулось до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №631431583 від 11.08.2020 року у загальному розмірі 253666,95 грн., яка утворилась станом на 17.07.2023 року, та складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 97205,39 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 127640,61 грн., заборгованості по відсотках в сумі 25097,51 грн. та заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 3723,44 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким відповідач не виконував, тому за ОСОБА_1 утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути у судовому порядку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2025 року позовні вимоги АТ «Сенс Банк» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №631431583 від 11.08.2020 року у розмірі 253666,95 грн., з яких 97205,39 грн. заборгованість по тілу кредиту, 127640,61 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 25097,51 грн. заборгованість по відсотках, 3723,44 грн. заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3805 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Банком свавільно, в односторонньому порядку, без повідомлення відповідача, збільшувався кредитний ліміт, що призвело до збільшення заборгованості за відсотками, що є неправомірним.

Сторони про розгляд справи на 14.10.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.08.2020 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа -Банк» були підписані: оферта на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №631431583, анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», паспорт споживчого кредиту та графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, які в сукупності становлять кредитний договір.

12.08.2022 року найменування АТ «Альфа - Банк» було змінено на АТ «Сенс Банк».

Згідно Виписки по розрахунку, станом 17.07.2023 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитним договором №631431583 від 11.08.2020 року, яка становила 253666,95 грн. та складалась із заборгованості по тілу кредиту в сумі 97205,39 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 127640,61 грн., заборгованості по відсотках в сумі 25097,51 грн. та заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 3723,44 грн.

Як правильно встановлено при розгляді справи судом першої інстанції, між Банком та ОСОБА_1 досягнуто домовленості у письмовій формі щодо ліміту відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200000 грн, пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач не сплачував своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Крім того, з виписки з особового рахунку відповідача та розрахунку заборгованості, наданого Банком вбачається, що відповідач систематично користувався кредитною карткою та здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитним лімітом в межах встановленого ліміту Кредитної лінії, який змінювався, починаючи з листопада 2020 року, при цьому з боку ОСОБА_1 жодних зауважень щодо підвищення ліміту не було.

Вказані обставини у повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що Банком свавільно, в односторонньому порядку, без повідомлення відповідача, збільшувався кредитний ліміт, що призвело до збільшення заборгованості за відсотками, що є неправомірним.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підставі ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

«Користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 наголосила, що проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що на момент звернення до суду АТ «Сенс Банк» із позовом у даній справі, заборгованість відповідача ОСОБА_1 а кредитним договором №631431583 від 11.08.2020 року становила суму у розмірі 253666,95 грн., яка утворилась станом на 17.07.2023 року, та складалась із заборгованості по тілу кредиту в сумі 97205,39 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 127640,61 грн., заборгованості по відсотках в сумі 25097,51 грн. та заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в сумі 3723,44 грн.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог Банку.

Доводи апеляційної скарги про неточності у розрахунках кредитної заборгованості, які надавав Банк, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не спростував цей розмір заборгованості, що є його процесуальним обов`язком, якщо він на це посилається, свого контррозрахунку суду апеляційної інстанції не надав.

Також колегія суддів приймає до уваги, що позичальнику достовірно були відомі умови кредитного договору, умови і підстави сплати відсотків за користування кредитом. У цій частині відповідач умови кредитного договору не оспорив, а у ст. 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам заперечень на позовну заяву, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 жовтня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе