ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про припинення правовідносин та стягнення переплати,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 10.01.2022. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. Банк виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У свою чергу відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 17.07.2023 має заборгованість у загальному розмірі 126 241, 50 грн., яка складається з: 115 001, 95 грн. заборгованість за кредитом; 11 239, 55 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Враховуючи зазначене, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 10.01.2022 року, яка складається з наступного: 115 001, 95 грн. заборгованість за кредитом; 11 239, 55 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Вирішити питання стосовно судових витрат.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про припинення правовідносин та стягнення переплати.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначив, що згідно первісного позову в справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТКБ «ПриватБанк» в рамках договірних відносин, що виникли, позивач за зустрічним позовом не визнає наявність заборгованості за первісним позовом у справі, навпаки, вважає, що з його боку умови договору про споживче кредитування були виконані в повному обсязі, у зв`язку з чим договір вважає припиненим, з необхідністю стягнення з відповідача переплачених коштів за умовами договору. Згідно розрахунку заборгованості за договором, доданим до первісного позову, банк намагається стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за період з 10.01.2022. До матеріалів справи Позивачем за первісним позовом надано виписку за договором № б/н за період 13.08.2019-19.07.2023. Згідно виписки дійсно відповідачу за первісним позовом було надано кредитну карту, номер якої періодично змінювався через перевипуск за закінченням терміну її дії, з кредитним лімітом 110000 гривень (довідка Банку про зміну кредитного ліміту 31.12.2021р.). Згідно даних виписки по картці ОСОБА_1 періодично користувався кредитними коштами, але постійно її поповнював. Отримавши позовну заяву з додатками до неї, відповідач за первісним позовом замовив у позивача виписку по картці/рахунку НОМЕР_1 за період 20.11.2018-19.10.2023рр. щодо надходжень на картку і списання. Згідно виписки за відповідний період, ОСОБА_1 поповнив картку рахунок на загальну суму 143 717,97грн., тобто переплата за кредитною карткою складає 33717,97грн. Оскільки позичальник належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, то таке зобов`язання припинилось на підставі статті 599 ЦК України.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати договір про надання споживчого кредиту, оформлений у вигляді заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 10.01.2022, а також паспорта споживчого кредиту від 10.01.2022, укладеного між акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , припиненим у зв`язку з виконанням зобов`язання.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 33 717 (тридцять три тисячі сімсот сімнадцять) грн 97 коп.. Вирішити питання стосовно судових витрат.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про припинення правовідносин та стягнення переплати задоволено частково.

Визнано договір про надання споживчого кредиту, оформлений у вигляді заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 10.01.2022, а також паспорта споживчого кредиту від 10.01.2022, укладеного між акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 , припиненим у зв`язку з виконанням зобов`язання.

Стягнуто з акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 33 717 (тридцять три тисячі сімсот сімнадцять) грн 97 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 717 грн 76 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

У відшкодуванні ОСОБА_1 інших витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.01.2022 року ОСОБА_1 була підписана заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідачу були видані кредитні картки типу: «MasterCard World Black Edition» 13.08.2019 - строком дії до 08/22 та Visa Signature 10.01.2022 - строком дії до 12/24.

Відповідно до виписки по рахунку фактично відповідач користувався кредитними коштами з серпня 2019.

З доданого банком до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором убачається, що станом на 17.07.2023 банк нарахував відповідачу заборгованість у загальному розмірі 126 241, 50 грн. 45 коп., з яких: 115 001 грн 95 коп. - заборгованість за кредитом та 11 239 грн 55 коп. - заборгованість за простроченими відсотками.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, банк, послався на Умови та правила надання банківських послуг, витяг із Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток, а також заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та паспорт споживчого кредиту, які були підписані відповідачем з використанням ОТП-паролю 10.01.2022.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог первинного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вказаних вимог.

Задовольняючи частково позовні вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У частині 2 статті 1056-1 ЦК України визначено, що розмір процентів, тип процентної стави (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У силу статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд звертає увагу, що в переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до частини другої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною третьою статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Судом встановлено, що 10.01.2022 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідачу видані наступні кредитні картки типу «MasterCard World Black Edition» 13.08.2019 - строком дії до 08/22 та Visa Signature 10.01.2022 - строком дії до 12/24.

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, банк на обґрунтування своїх вимог посилається, зокрема, на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт, які розміщені на його сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини договору.

Однак матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що саме з цими умовами, правилами та тарифами був ознайомлений відповідач і погодився з ними, в тому числі у частині відсоткової ставки за користування кредитом.

Позивачем надано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 10.01.2022 і паспорт споживчого кредиту, які були підписані відповідачем з використанням ОТП-пароля 10.01.2022, у яких визначено відсоткову ставку за користування кредитним лімітом, то суд вважає, що вони можуть вважатися належним доказом погодження сторонами відсоткової ставки за користування кредитом з 10.01.2022.

Само ж по собі надання банком відповідачу 10.01.2022 інформації про умови кредитування жодним чином не свідчить, що на цих умовах відповідачу надавався кредит у 2019 році.

Позивачем не надано належних доказів погодження сторонами розміру процентів з 22.08.2019 по 10.01.2022 за користування кредитом, тому законних підстав для списання з карткового рахунку відповідача грошових коштів у сумі 90 874, 76 грн. у рахунок погашення процентів за користування кредитом не було.

Згідно наданої банком виписки станом на 22.08.2019 заборгованість відповідача складала 92 963 грн 80 коп., однак жодних доказів щодо укладення договору до серпня 2019 року та наявності зазначених зобов`язань у відповідача позивачем не надано, а тому вимоги в цій чистині не підлягають задоволенню, у зв`язку із їх недоведеністю.

Відповідачем на погашення кредиту періодично вносилися грошові кошти шляхом поповнення карткового рахунку, з якого банком, у свою чергу, було списано 90 874, 76 грн.

Отже, утримавши з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 90 874, 76 грн., банк фактично отримав належне виконання відповідачем свого зобов`язання в частині повернення суму кредиту, у зв`язку з чим зобов`язання відповідача за кредитним договором за період з 22.08.2019 по 01.07.2023 припинилися.

Заборгованість, нарахована банком станом на 17.07.2023 в розмірі 126 241 грн 50 коп., яку він просить стягнути на свою користь з відповідача, є необґрунтованою, оскільки утворилася за рахунок списання банком процентів за користування кредитом, розмір яких не був погоджений сторонами в установленому порядку.

У зустрічному позові відповідач також просив стягнути з банку на його користь переплату за кредитом у сумі 33 717 грн 97 коп.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до частини другої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною третьою статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За таких обставин суд вважає, що вказана переплата за кредитом підлягає стягненню з банку на користь відповідача.

Відтак, суд першої інстанції вірно встановив, що законних підстав для нарахування та списання з відповідача процентів за користування кредитом у позивача не було.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про необґрунтованість вимог первісного позову про стягнення заборгованості за кредитом та обґрунтованості зустрічних позовних вимог, оскільки заборгованість, нарахована банком станом 17.07.2023 року в розмірі 126241,50грн утворилася за рахунок списання банком, у тому числі поза межами строку дії кредитного договору, процентів за користування кредитом, розмір яких не був погоджений сторонами в установленому порядку, окрім того, враховуючи неправомірне списання коштів у сумі 90874,76 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про припинення кредитного договору та переплату ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 33717,97 грн, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк».

Розглядаючи доводи апеляційної скарги стосовно завищеного розміру витрат на правничу допомогу апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за власною ініціативою ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу адвоката Донця С.О., яка полягає в аналізі фактичних обставин справи, формуванні доказів, наданні юридичних консультацій, аналізі судової практики, складанні, оформленні і надсиланні (поданні) відзиву на позов та зустрічного позову, в сумі 20000 грн, що підтверджується копією акта приймання-передачі послуг (виконаних робіт) від 01.11.2023 року, копією рахунку-фактури, копією квитанції про оплату.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, заявлене у зустрічному позові, є обґрунтованим, тому з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь має стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати АТ КБ «ПриватБанк» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 08 жовтня 2025 року.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: