Номер провадження: 22-ц/813/4449/25
Справа № 946/1989/23
Головуючий у першій інстанції Смокіна Г.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання розпорядження про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання розпорядження про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивує тим, що розпорядженням № 15/ко-2021 від 29.01.2021 року Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району ОСОБА_1 була прийнята на посаду секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. Відповідачем 22.12.2022 року було прийнято рішення № 3693- VІІІ «Про внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського район Одеської області». 03.01.2023 року позивачка отримала попередження про наступне вивільнення №359 від 26.12.2022 року та була попереджена, що посада, яку вона обіймає буде скорочена, та попереджена про наступне звільнення з посади не раніше ніж через два місяці згідно з п. ст. 40 КЗпП України. Позивачці запропонували посаду спеціаліста із земельних питань управління земельних ресурсів та екології в Озернянському старостинському окрузі. Від цієї пропозиції позивачка відмовилась у зв`язку з тим, що згідно рішення сесії Саф`янівської сільської ради від 22.12.2022 року № 3693-VІІІ по всіх старостинських округах вводилась нова посада - Головний спеціаліст відділу Центр надання адміністративних послуг Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, на яку позивачка мала переважне право. Цього ж дня позивачка звернулась із письмовою заявою до Саф`янівського сільської голови Н. Тодорової, де пояснила, що згідно ст. 42 КЗпП України має переважне право на цю посаду та просить врахувати вищевказане при введенні нової посади, оскільки має дві вищі освіти (педагогічну та юридичну), має досвід роботи в органах місцевого самоврядування з 2015 року, відноситься до соціально незахищеної категорії населення - багатодітна мати (має трьох малолітніх дітей, у старшого з котрих діагноз бронхіальна астма, який не дозволяє йому знаходитись у сховищі під час повітряної тривоги, та не має можливості працювати за межами свого населеного пункту. Пізніше позивачка дізналась, що посаду головного спеціаліста відділу Центру надання адміністративних послуг Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області запропонували іншому робітникові - ОСОБА_2 , яка є студенткою І курсу заочної форми навчання та працює з 01.02.2021 року. Безпідставно пропонуючи вказану посаду ОСОБА_2 , не було враховано, що на вказану посаду призначають особу з повною вищою освітою за освітнім кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста та стажем роботи, визначеним законом для цієї категорії посад. Згідно рішення сесії Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 22.02.2023 року було змінено назву «головний спеціаліст відділу Центр надання адміністративних послуг» на «інспектор відділу Центр надання адміністративні послуг». Позивачка неодноразово зверталась до Голови Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області Н. Тодорової із заявами про врахування її кандидатури, оскільки працювати за межами села не має можливості в силу сімейних обставин - наявності трьох малолітніх дітей з особливим діагнозом найстаршої дитини. Разом з тим, 24.02.2023 року позивачці запропонували наступні посади: Інспектор відділу Центр надання адміністративних послуг (Ларжанський старостинський округ); Головний спеціаліст Центру надання адміністративних послуг (Муравлівський старостинський округ); Завідувач військово-обліковим бюро ВОБ Саф`янівської сільської ради (Старонекрасівський старостинський округ); Спеціаліст з земельних питань управління земельних ресурсів та екології (Каланчацький старостинський округ). Позивачка погодилась на посаду інспектора відділу Центр надання адміністративних послуг (Ларжанський старостинський округ) та її було проінформовано, що оскільки інша особа також погодилась на вказану посаду та вирішувати буде конкурсна комісія, про дату та місце проведення якої їй було повідомлено. Пізніше позивачка дізналась, що 27.02.2023 року відбулося засідання конкурсної комісії за її відсутності. Згідно з рішенням комісії посада інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг» передбачає роботу в інтегрованій інформативній програмі «Соціальна громада», тому на цю посаду доцільно призначити особу, яка вже ознайомлена з принципами роботи в цій програмі. Розпорядженням № 70/ко-2023 від 03.03.2023 року позивачку звільнено у зв`язку зі скороченням посади та штатної чисельності на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП. Вважає, що розпорядження № 70/ко-2023 від 03.03.2023 року про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем хоча своєчасно та належним чином повідомлено позивачку про наступне вивільнення, проте не було виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі вакантні посади, які з?явилися протягом двох місяців і які існували на день звільнення Навіть отримавши згоду позивачки на переведення на посаду інспектора відділу Центр надання адміністративних послуг (Ларжанський старостинський округ), відповідач незаконно звільнив позивачку. Також відповідачем при звільненні не було враховано, що позивачка має досвід роботи в органах місцевого самоврядування з 2015, має дві вищі освіти, відноситься до соціально незахищеної категорії населення. У зв`язку з цим просить визнати вищевказане розпорядження про звільнення незаконним та скасувати, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, який станом на 26.12.2024 року у сумі 233 267,31 грн та моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, у сумі 20 000 грн.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання розпорядження про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження № 70/ко-2023 від 03.03.2023 про звільнення ОСОБА_1 , секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, у зв`язку зі скороченням посади та штатної численності на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Стягнуто з Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 233 267,31 грн.

Стягнуто з Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В решті позову - відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Саф`янівська сільська ради Ізмаїльського району Одеської області подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, визнаючи незаконним та скасовуючи розпорядження № 70/ко-2023 від 03.03.2023 року про звільнення ОСОБА_1 , секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, у зв`язку зі скороченням посади та штатної численності на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП; поновлюючи ОСОБА_1 на посаді секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, стягуючи з Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 233 267,31 грн, стягуючи з Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що:

- за період з 22.02.2022 року (дати внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області рішенням Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 3693-VІІІ І) по 22.02.2023 року (дати внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області рішенням № 3811-VІІІ) позивачці не було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу Центр надання адміністративних послуг, в тому числі у Ларжанському старостинському окрузі, чим порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

- поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розрахований за період з 03.03.2023 року по 26.12.2024 року і становить 233 267,31 (489,03 грн - середньоденний заробіток х 477 грн - кількість робочих днів) грн;

- порушення законних прав позивачки, як працівника, призвело до моральних страждань, які з урахуванням засад розумності і справедливості, оцінюються судом у 5 000 грн

Колегія суддів з усіма такими висновками районного суду у повній мірі погодитись не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- розпорядженням № 15/ко-2021 від 29.01.2021 року Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського район Одеської області ОСОБА_1 прийнята на посаду секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (а. с. 24-26);

- рішенням від 22.12.2022 року № 3693-VІІІ «Про внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області» внесено зміни у структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, скорочено посади: діловод загального відділу 16 шт. од., секретар керівника 16 шт. од., введено посаду головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 16 шт. од. (а. с. 22);

- 23.12.2022 року на підставі вищевказаного рішення Саф`янівським сільським головою видано розпорядження № 145/А-2022 «Про попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату апарату та виконавчих органів Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області», в тому числі ОСОБА_1 (а. с. 56);

- рішенням Саф`янівської сільської ради від 22.02.2023 року № 3811-VІІІ були внесені зміни до рішення від 22.12.2022 року № 3693-VІІІ, скорочено посаду головного спеціаліста відділу Центр надання адміністративних послуг у кількості 8 шт. од. та створено посаду інспектора відділу Центр надання адміністративних послуг у кількості 8 шт. од. (а. с. 60);

- 27.12.2023 року на підставі рішення Саф`янівської сільської ради від 22.12.2022 року № 3696-VІІІ було попереджено діловодів та секретарів керівника загального відділу в усіх старостинських округах про наступне вивільнення з одночасним запропонуванням їм іншої посади;

- 03.01.2023 року позивачку було попереджено про наступне вивільнення (а. с. 9);

- з попередженням про наступне вивільнення позивачці запропоновано посаду спеціаліста з земельних питань управління земельних ресурсів та екології (Озернянський старостинський округ);

- рішенням Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 22.02.2023 року № 3811-VІІІ внесено зміни до структури Саф`янівської сільської ради, скорочено посади «головний спеціаліст відділу Центр надання адміністративних послуг» 8 шт. од., створено посади «інспектор відділу Центр надання адміністративних послуг» 8 шт. од., в тому числі Ларжанського старостинського округу (а. с. 60);

- 24.02.2023 року позивачці запропоновано вакантні посади: 1) інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг (віддалене робоче місце Ларжанського старостинського округу); 2) головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг «Муравлівський старостинський округ»; 3) завідувач військово-обліковим бюро Саф`янівської сільської ради (Старонекрасівський старостинський округ»); 4) спеціаліст з земельних питань управління земельних ресурсів та екології Саф`янівської сільської ради (Каланчакський старостинський округ). Позивачка погодилась обійняти посаду інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Ларжанський старостинський округ) (а. с.17);

- 27.02.2023 року Комісією з працевлаштування розглянуто питання щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За результатами розгляду комісії вирішено призначити ОСОБА_2 на посаду інспектора відділу ЦНАП, віддалене робоче місце Ларжанського старостинського округу, запросити ОСОБА_1 28.02.2023 року на засідання комісії, запропонувати їй посаду адміністратора відділу ЦНАП Саф`янівської сільської ради (а. с.19-20);

- наказом від 27.02.2023 року № 67/ко-2023 ОСОБА_2 з 28.02.2023 року переведена на посаду інспектора відділу ЦНАП (а. с. 77);

- 28.02.2023 року на засіданні комісії з працевлаштування позивачці запропоновано посаду адміністратора відділу ЦНАП Саф`янівської сільської ради (а. с. 78);

- 03.03.2023 року позивачка відмовилась від переведення на посаду адміністратора відділу ЦНАП Саф`янівської сільської ради, про що зробила відповідний запис в пропозиції щодо працевлаштування (а. с. 18);

- розпорядженням Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського район Одеської області № 70/ко-2023 від 03.03.2023 року позивачку звільнено з посади секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 03.03.2023 року у зв`язку зі скороченням посади та штатної чисельності на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с.10);

- згідно із розрахунком позивача від 26.12.2024 року сума середнього заробітку за період з 03.03.2023 року по 26.12.2024 року становить 233 267,31 (489,03 грн - середньоденний заробіток х 477 грн - кількість робочих днів) грн.

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Можливість для звільнення працівників у разі реорганізації підприємства, допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу.

Відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації (далі підприємство) тощо.

Скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу, передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, за загальним правилом встановленим частиною першою статті 49-2 Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Частиною другою статті 49-2 Кодексу передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці має враховуватися переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

У постанові Верховного Суду від 17.05.2022 року у справі № 756/7222/18 зазначено, що «правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України. Отже, право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах». Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15.

У постанові Верховного Суду від 09.12.2021 року № 646/2661/20 зазначено, що «право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування на іншу посаду, оскільки переважне право на залишення на роботі враховуються при скороченні декількох посад, тобто інші рівнозначні посади залишаються, і тоді роботодавець застосовує переважне право та надає право на залишення на роботі».

Стаття 141 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Згідно зі статтею 49-2КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (провадження № 6-40цс15), зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61- 4375св20) визначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Тобто правова позиція Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (провадження № 6-40цс15) підтримана і Верховним Судом у постанові від 22.09.2020 року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61- 4375св20).

Як вбачається з матеріалів справи:

-рішенням від 22.12.2022 року № 3693-VІІІ «Про внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області» внесено зміни у структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, скорочено посади: діловод загального відділу 16 шт. од., секретар керівника 16 шт. од. та введено посаду головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 16 шт. од.;

-27.12.2023 року на підставі рішення Саф`янівської сільської ради від 22.12.2022 року № 3696-VІІІ було попереджено діловодів та секретарів керівника загального відділу в усіх старостинських округах про наступне вивільнення з одночасним запропонуванням їм іншої посади;

-позивача попереджено про вивільнення 03.01.2023 року;

- рішенням Саф`янівської сільської ради від 22.02.2023 року № 3811-VІІІ були внесені зміни до рішення від 22.12.2022 року № 3693-VІІІ, скорочено посаду головного спеціаліста відділу Центр надання адміністративних послуг у кількості 8 шт. од. та створено посаду інспектора відділу Центр надання адміністративних послуг у кількості 8 шт. од.

Документально підтверджено, що протягом періоду з часу попередження про вивільнення 03.01.2023 року та до дати звільнення позивача за ч. 1 ст. 40 КЗпП України 03.03.2023 року, відповідачем позивачу запропоновані наступні посади:

- спеціаліста з земельних питань управління земельних ресурсів та екології (Озернянський старостинський округ) одночасно з попередженням про вивільнення;

- 24.02.2023 року: 1) інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг (віддалене робоче місце Ларжанського старостинського округу); 2) головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг «Муравлівський старостинський округ»; 3) завідувач військово-обліковим бюро Саф`янівської сільської ради (Старонекрасівський старостинський округ»); 4) спеціаліст з земельних питань управління земельних ресурсів та екології Саф`янівської сільської ради (Каланчакський старостинський округ). Позивачка погодилась обійняти посаду інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Ларжанський старостинський округ).

Оскільки замість скорочених у Саф`янівській сільській раді Ізмаїльського району Одеської області 16 одиниць посади діловода загального відділу посади та 16 одиниць посади секретар керівника, одну з яких обіймала позивач, було введено посаду головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 16 шт. од., з яких в подальшому під час строку вивільнення позивача були скорочені 8 одиниць та створено нову посаду інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 8 шт. од., то всі дані штатні одиниці утворених посад у разі відповідності кваліфікації позивача роботодавець був зобов`язаний їй запропонувати.

Проте, роботодавцем доведено, що фактично ОСОБА_1 під час її вивільнення у зв`язку зі скороченням посади було запропоновано лише одну із восьми новоутворених посад, а саме: головного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг», зокрема, у Муравлівському старостинському окрузі, та одну із восьми новоутворених штатних одиниць посади інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» зокрема, у Ларжанському старостинському окрузі, на яку позивач надала згоду, однак не була взята, оскільки інший працівник - ОСОБА_2 , посада якої діловод загального відділу, також була скорочена та надала згоду на зайняття цієї ж посади, та за результатами розгляду даного питання створеною роботодавцем комісією, було вирішено призначити на цю посаду ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що посада інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг», що була запропонована позивачці і на яку вона погодилась, є новою посадою, тому право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується. Відповідачем у справі не було порушено переважне право позивачки на залишення на роботі, оскільки були скорочені усі штатні одиниці секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Однак, встановивши при цьому, що позивачці не було запропоновано всі вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а саме посаду головного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг», у тому числі у Ларжанському старостинському окрузі, чим порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині визнання незаконним та скасовуючи розпорядження № 70/ко-2023 від 03.03.2023 року про звільнення ОСОБА_1 , секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, у зв`язку зі скороченням посади та штатної численності на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП і, як наслідок, про поновлення ОСОБА_1 на посаді секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Набувши правильного висновку про поновлення позивача на роботі через незаконне звільнення, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу за період незаконного звільнення з 03.03.2023 року і до часу поновлення на роботі судом - 26.12.2024 року, суд першої інстанції погодився з розрахунком, який виконаний представником позивача шляхом множення розміру середньоденного заробітку 489,03 грн на кількість робочих днів вимушеного прогулу 477 днів, що становить - 233 267,31 грн.

Колегія суддів з цього приводу звертає увагу на наступне.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пунктів 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок), нарахування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу проводиться, виходячи із заробітної плати за два останні повні місяці роботи, які передували місяцю звільнення.

Як вбачається з довідки про заробітну плату, яка знаходиться в матеріалах справи середньоденна заробітна плата позивача становила 489,03 грн, а середньомісячна заробітна плата - 10 269,61 грн. Дані величини вирахувані роботодавцем з урахуванням кількості фактично відпрацьованих позивачем робочих днів за 2 місяці, що передували звільненню та фактично виплачених з урахуванням наведеного коштів, а також з урахуванням номінальної кількості робочих днів за 2 місяці, що передували звільненню.

Усього період стягнення з 04.03.2023 року до 26.12.2024 року становить 21 місяць та 23 дні, тобто 21,74 місяці.

Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 223 261,32 грн, виходячи з 10 269,61 грн х 21,74 місяці.

Враховуючи наведене, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні до розміру обчисленого апеляційний судом у відповідності до пунктів 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Крім того, позивач заявила вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн, яка завдана незаконним звільненням.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Дійшовши до висновку, що позивачку було звільнено з порушенням трудового законодавства, суд першої інстанції послідовно набув правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, оскільки порушення законних прав позивачки, як працівника, пов`язані з незаконним розірванням трудового договору через порушення порядку вивільнення, дійсно не могло на призвести та призвело до моральних страждань і потребувало від позивача додаткових зусиль для організації її життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 5 000 грн, суд першої інстанції дотримався засад щодо виваженості, розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги висновок районного не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без надання доказів на його спростування та без наведення доводів які б свідчили б про неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зміні в частині розміру стягнення з 233 267,31 грн до 223 261,32 грн, в решті вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 223 261,32 грн

В решті вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 17.10.2025 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова