КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 382/1238/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Коваль Лариси Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року у складі судді Нарольського М.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, визнання права власності на частку у спадковому майні,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила:

- визнати фіктивним розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який розірвано заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 12 липня 2019 року у справі 382/341/19;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 06 вересня 2003 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Від шлюбу з ОСОБА_4 позивачка має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбу, 29 листопада 2005 року подружжям ОСОБА_1 було придбано об?єкт нерухомого майна - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано на ім?я ОСОБА_4 .

У 2019 році ОСОБА_1 , яка є кваліфікованою медсестрою, надійшла пропозиція роботи за кордоном, а саме: в Італії доглядати за сімейною парою похилого віку, але з умовою, що така працівниця не перебуватиме в шлюбі та не матиме малолітніх дітей. Тому позивачка не узгодивши таку дію зі своїм чоловіком звернулася до Яготинського районного суду з позовом про розірвання шлюбу. ОСОБА_4 не було відомо про те, що у провадженні Яготинського районного суду Київської області перебувала на розгляді справа №382/341/19 за позовом ОСОБА_1 до нього про розірвання шлюбу, судових повісток та інших процесуальних документів він не отримував, так як їх отримувала сама позивачка.

12 липня 2019 року згідно заочного рішення Яготинського районного суду Київської області у справі № 382/341/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.

Заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 липня 2019 року у справі № 382/341/19 ОСОБА_4 теж ніколи не отримував. Зважаючи на наведене, шлюбно-сімейні стосунки між подружжям ОСОБА_1 не припинялися, навпаки: з 2020 року їх сімейний союз зміцнів, ОСОБА_4 взагалі припинив вживати алкоголь, зосередився на піклуванні про дружину та сина, вносив зароблені кошти до сімейного бюджету, як глава сім?ї, вів спільне господарство, ремонтував господарські будівлі та споруди, разом з позивачем організовував сімейний відпочинок, за кошти сімейного бюджету придбавав побутову техніку, товари повсякденного вжитку, вносив кошти за надані комунальні послуги тощо. Задля того, щоб позивачка не поїхала працювати за кордон, задовольняючи її прохання, ОСОБА_4 погодився поділити спільне майно подружжя - житловий будинок у судовому порядку.

15 березня 2021 року згідно рішення Яготинського районного суду Київської області у справі № 382/1571/20 було визнано будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , а також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, слід зазначити, що у розгляді справи № 382/1571/20 ОСОБА_4 участі не брав, про прийняте рішення дізнався від дружини ОСОБА_1 .

У 2022 році у ОСОБА_4 було виявлено тяжку хворобу (цироз печінки), а ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер. 3 2005 року і по день смерті ОСОБА_4 разом з дружиною та сином проживав та був зареєстрованим у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Доглядом за хворим ОСОБА_4 , а потім його похованням та організацією поминальних обідів займалася лише позивачка, при цьому ні його мати, а ні його четверо братів та дві сестри ніякої допомоги не надавали та активної участі у похованні померлого не брали.

У зв?язку зі смертю ОСОБА_4 та у відповідності до ст. ст. 1220, 1221 ЦК України відкрилася спадщина. Відповідно до Витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі №73305699 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Овчаренко І.Ж. внесено до Спадкового реєстру реєстраційний запис, параметрами якого є: спадкова справа № 70979588, спадкодавець ОСОБА_4 .

До складу спадкового майна ввійшло: 1/2 частина житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав, індексний номер 341095072. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер 349837103, та Договором дарування часток будинку від 27 грудня 2005 року). На випадок своєї смерті ОСОБА_4 заповіту не склав. У передбачений чинним законодавством термін мати померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та син померлого та позивачки - ОСОБА_2 звернулися до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Овчаренко І. Ж. з відповідними заявами про прийняття спадщини.

Від позивачки нотаріус приймати таку заяву відмовила, оскільки офіційно на підставі рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 липня 2019 року шлюб між нею та померлим було розірвано. При цьому, після 12 липня 2019 року ні позивачка, ні ОСОБА_4 до дня своєї смерті у іншому шлюбі не перебували, а останньому не було відомо про те, що є рішення суду про розірвання шлюбу з позивачкою.

З огляду на наведені обставини, позивачка вважає розірвання шлюбу фіктивним, оскільки ні вона, ні її чоловік не мали дійсного наміру припинити шлюбні стосунки, з часу укладення шлюбу до дня смерті ОСОБА_4 їх сімейний союз був непорушним. Процес розлучення був ініційований позивачкою, яка переслідувала мету отримати роботу за кордоном, і не мала наміру припиняти наявні шлюбно-сімейні відносини з чоловіком.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5 000 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі адвокат Коваль Л.М. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що матеріалами справи підтверджується та позивачкою доведено наявність умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин, ведення ними спільного побуту, бюджету, наявність взаємного матеріального забезпечення, взаємних прав та обов`язків.

Посилається на те, що доказом того, що позивачка, як дружина померлого ОСОБА_4 , якою вона фактично й була, має намір отримати у власність спадкове майно, є спадкова справа, копія якої міститься в матеріалах справи.

Скаржниця вказує, що сторона відповідача не спростувала позицію позивачки та покази свідків, стороною відповідача не було надано жодного доказу на підтвердження власної правової позиції.

Вважає, що визначений судом розмір витрат на правничу допомогу у сумі 5 000 грн, які понесла відповідачка ОСОБА_3 є значно завищеними з огляду на те, що усне консультування та вивчення судової практики у подібних спірних правовідносинах, не можна піднести до складних справ, а тому надання консультацій, визначення правової позиції відповідача на підставі заявленого позивачкою позову для адвоката не займе багато часу, а тому й вартість такої послуги не може бути більшою, ніж 500 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Черних В.О. в інтересах ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Судові витрати за надану правничу допомогу в суді апеляційної інстанції покласти на скаржницю.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися про розгляд справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокат Коваль Л.М. в інтересах ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 06 вересня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Яготинського районного суду Київської області від 12 вересня 2019 року у справі № 382/341/19 розірвано (а.с. 16-17 т.1).

Відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 березня 2021 року у справі № 382/1571/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя " ОСОБА_1 ". Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Припинено право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 18 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17 травня 2023 року, актовий запис № 266 (а.с. 11 т.1).

Із витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 73305699 від 24 липня 2023 року вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до Спадкового реєстру було внесено реєстраційний запис (а.с. 12 т.1).

Із витягу з Державного реєстру речових прав № 337373776 від 29 червня 2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 частки має у власності закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13 т.1).

Відповідно до довідки з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 349837103 від 10 жовтня 2023 року, вбачається, що право власності на домоволодіння, загальна площа: 57,2 кв. м, житлова площа: 29,3 кв. м, загальна вартість нерухомого майна: 20316,0 грн, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 належить ОСОБА_4 (а.с. 14 т.1).

Згідно дублікату договору дарування часток будинку від 27 грудня 2005 року ОСОБА_8 , подарувала ОСОБА_4 1/2 частку житлового будинку під АДРЕСА_2 з належними будівлями та спорудами (а.с. 15 т. 1).

22 червня на замовлення ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_9 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа № 1332) (а.с. 19-21 т.1).

За замовленням ОСОБА_4 25 липня 2018 року КП Київської обласної ради "Лівобережне бюро технічної інвентаризації" виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (інвентаризаційна справа № 36490) (а.с. 22-24 т.1).

Також до справи долучено довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25-26 т.1).

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що 24 липня 2023 року, приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 ; та на 1/3 частину грошових вкладень з відповідними відсотками, що знаходяться у АТ "ОЩАДБАНК (а.с. 55 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд дійшов висновку про безпідставність та неправомірність позовних вимог, а також про відсутність факту порушення майнових прав позивачки.

З такими висновками колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

За правилом статті 108 СК України, за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2020 року в справі № 461/6692/16-ц (провадження № 61-46020св18) зроблено висновок, що "…розірвання шлюбу може бути визнане фіктивним за таких умов: розірвання шлюбу повинно бути здійснене відповідно до положень статті 106 СК України, тобто органом державної реєстрації актів цивільного стану; жінка та чоловік після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю; на момент розірвання шлюбу вони не мали на меті припинення шлюбних відносин. При цьому для визнання розірвання шлюбу фіктивним є необхідною наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів, які підтверджують існування в обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії, спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин (наприклад, репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши доводи позивача та дослідивши надані на їх підтвердження докази дійшла висновку, що ОСОБА_1 не надала суду доказів щодо наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин, ведення ними спільного господарства та спільної праці.

Також, апеляційний суд також враховує, що після розірвання шлюбу жоден із подружжя не оспорював чинність розірвання шлюбу, а питання щодо фіктивності його розірвання постало лише тільки після смерті ОСОБА_4 , окрім того, визнання розірвання шлюбу фіктивним, потрібно ОСОБА_1 , для прийняття спадщини.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивачки про те, що розірвання шлюбу їй необхідно було для отримати роботу за кордоном, і вона не мала наміру припиняти наявні шлюбно-сімейні відносини з чоловіком, оскільки такі аргументи не підтверджені доказами.

Водночас доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не мали наміру припинити шлюбні відносини, позивачкою до суду не надано.

Колегія суддів погоджується зі встановленими районним судом обставинами, які викладені у рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 липня 2019 року у справі № 382/341/19, де ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , та вказувала, що: їх сім`я розпалася; вони проживають разом але не підтримують шлюбних стосунків; відповідач зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки та бійки й подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі, у зв`язку з чим просила його розірвати.

Розриваючи шлюб, суд встановив, що подружжя втратило почуття любові та поваги одне до одного, не має спільного бюджету, фактично припинило шлюбні стосунки. Причиною розпаду сім`ї стало те, що відповідач зловживає алкогольними напоями, застосовує фізичне насилля до дружини.

Колегія суддів також зауважує, що проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 разом саме по собі не свідчить про підтримання між ними шлюбних відносин після розірвання шлюбу.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела обставин, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин, ведення ними спільного господарства та спільної праці, та взявши до уваги, що до смерті ОСОБА_4 жоден із подружжя не оспорював чинність розірвання шлюбу, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що витрати на правничу допомогу є завищеними, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що заяву позивачки про зменшення таких витрат судом було враховано та зменшено їх в двічі, а також суд вказав, що такі витрати відповідачкою понесено саме для захисту своїх прав пов`язаних з подачею до неї позову.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" № 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для стягнення судового збору для подання апеляційної скарги.

Водночас, як вбачається зі справи адвокатом Черних В.О. в інтересах ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просила стягнути витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 3 000 грн.

На підтвердження розміру понесених відповідачкою витрат на правову допомогу були надані копії: договору про надання правничої допомоги № 96-2025 від 13 червня 2025 року, акт наданих робіт від 13 червня 2025 року, за підготовку відзиву на апеляційну скаргу - 3 000 грн, які були сплачені ОСОБА_3 , що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 96-2025 від 13 червня 2025 року (а.с. 76,77,79 т.2).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Від позивачки будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу не надходило.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Вказані правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 липня 2024 року у справі № 638/6000/22, від 05 червня 2024 року у справі № 750/14000/21, від 09 квітня 2024 року у справі № 753/23342/21.

Враховуючи характер виконаних робіт з надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи в апеляційної інстанції, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, враховуючи, що заяви про зменшення судових витрат від позивачки на адресу суду не надходило, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення судових витрат в розмірі 3000 грн на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Коваль Лариси Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ) 3 000 грн судових витрат понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: