ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/5858/20
Номер провадження 22-ц/818/3855/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року в складі судді Шевченко Г.С. по справі № 645/5858/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, розірвання договору та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_1 з 27 грудня 1997 року по 01 листопада 2018 року перебували у шлюбі, від якого мають двох дочок: ОСОБА_3 , 1998 року народження, та ОСОБА_4 , 2010 року народження.

У червні 2018 року, коли вона висловила бажання розірвати шлюб, відповідач почав перешкоджати її спілкуванню з молодшою дитиною, однак згодом їм вдалось досягти згоди щодо визначення місця проживання дитини, поділу спільного майна, про що ними були укладені відповідні договори. Так, 26 червня 2018 року між ними було укладено договір щодо утримання та виховання дочки ОСОБА_5 , відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов`язання щодо виховання та утримання дочки під час її проживання з ним до досягнення нею повноліття. Проте відповідач належним чином свої обов`язки не виконував, не забезпечував дочку фінансово. У подальшому позивачка переїхала до м. Одеси, та відповідач заборонив їй спілкуватись з дитиною, налаштовував дочку проти неї. З вересня по листопад 2018 року ОСОБА_5 проживала у її батьків, відповідач дитиною не займався та уваги їй не приділяв. У листопаді 2018 року відповідач забрав ОСОБА_5 до себе у квартиру та заборонив батькам позивачки спілкуватись з дитиною. У березні 2019 року ОСОБА_5 провела весняні канікули разом з нею, вони почали активно спілкуватись. З 2018 по 2020 рік вона постійно брала участь в житті дитини, неодноразово запрошувала на відпочинок до м. Одеси, постійно телефонувала, допомагала та підтримувала дитину, купувала необхідні речі, подарунки. З березня 2020 року по вересень 2020 року дочка проживала з нею, наразі ОСОБА_5 проживає з її батьками, відповідач не цікавиться її життям.

Просила суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2318,00 грн щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини, розірвати договір про утримання дитини від 26 червня 2018 року, укладений між нею та ОСОБА_1 , стягнути з відповідача судові витрати.

03 листопада 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що у 2017-2018 роках ОСОБА_2 працювала в Чорноморському національному університеті, протягом всього часу її роботи лише він займався вихованням їх спільної молодшої дочки ОСОБА_5 . Протягом 2018 року відповідачка тривалий час проживала та проходила стажування в Польщі. 26 червня 2018 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ майна подружжя та договір про утримання та виховання дитини, яким вони визначили, що малолітня ОСОБА_4 проживатиме з ним в м. Харкові, залишається в нього на вихованні та утриманні до досягнення повноліття. Він, маючи регулярні належного рівня доходи, взяв на себе зобов`язання щодо виховання та утримання дочки під час її проживання з ним, до досягнення дитиною повноліття, зобов`язувався не чинити перешкод в участі матері у вихованні дочки та спілкуванні з нею. ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання приймати участь у вихованні дитини, спілкуватись з донькою, у вільний від роботи час перебувати з донькою за місцем свого проживання у будь-який строк без обмежень. Ще до підписання договорів їх дочка ОСОБА_5 знаходилась на його утриманні та вихованні.

Протягом 2018-2020 років він займався освітою, вихованням, утриманням та лікуванням дочки, особисто сплачував за навчання дитини, англійську мову, гурток танців, всі поїздки до м. Одеси, м. Дніпро, дитячий табір, дні народження, купляв одяг, займався духовним розвитком дитини. У 2019 році ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 були в м. Одеса на канікулах, при цьому він надав ОСОБА_2 свою банківську карту для потреб дитини.

Відповідачка займалась своєю кар`єрою, їздила на заробітки, навчання за кордон. Зі свого боку він ніколи не чинив перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю, вони узгоджували всі потреби, питання щодо навчання та виховання дитини.

У березні 2020 року вони з ОСОБА_5 приїхали до відповідачки та узгодили, що дитина деякий час погостює у матері. У квітні 2020 року на всій території України було встановлено карантин, припинено рух транспортного сполучення, внаслідок чого він погодив з відповідачкою, що дитина залишиться з нею в м. Одеса до вересня 2020 року. З вересня 2020 року дитина проживає з батьками ОСОБА_2 у м. Харкові.

Вказав, що у жовтні 2018 року він звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, однак в подальшому вони дійшли усної згоди, що ОСОБА_2 надаватиме кошти на утримання дочки без рішення суду, за першої нагоди, і вказану заяву було повернуто. ОСОБА_2 має належний стабільний дохід, та повинна сплатити аліменти на утримання дитини з 26 червня 2018 року.

Просив суд визначити місце проживання ОСОБА_4 разом з ним, стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини її заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за період з 26 червня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Також 03 листопада 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на первісний позов ОСОБА_2 , доводи якого аналогічні підставам його зустрічному позову.

30 листопада 2020 року до суду від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказала, що діти завжди були у неї в пріоритеті, а відповідач перешкоджав їй у спілкуванні з дочкою. Вона також брала участь у витратах на дочку. На теперішній час ОСОБА_5 проживає з її батьками у м. Харкові, ОСОБА_1 з вересня 2020 жодного разу не цікавився дитиною.

15 серпня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_2 , в яких вона зазначила, що з 27 травня 2022 року її дочка ОСОБА_5 знаходиться з нею в м. Мілан, Італія, про що ОСОБА_1 достеменно відомо. Підтвердила, що відповідач щомісячно перераховує на її рахунок грошові кошти в розмірі 5000,00 грн з підписом «аліменти», які вони перераховують на благодійність та на ЗСУ. Вказала, що ОСОБА_5 бажає залишитись на території Італії, навчатись в італійській школі і надалі отримувати там освіту.

Ухвалою Немишлянського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року первісний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання позивачки.

Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 вже виповнилося 14 років, вона вправі сама обирати місце проживання, тож відсутні передбачені законом підстави для розгляду судом спору батьків про визначення місця проживання дитини. З 27 травня 2022 року ОСОБА_4 проживає з матір`ю в м. Мілан, Італія та знаходиться на її утриманні. Належних і допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для стягнення аліментів за минулий час, зокрема, доказів вжиття ним заходів щодо одержання аліментів з відповідачки та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням її від їх сплати, ОСОБА_1 не надав.

На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 04 червня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Індутний-Шматько С.М. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині відмови в стягненні з відповідачки аліментів за період з 26 червня 2018 року до березня 2020 року включно та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу) за період з 26 червня 2018 року до березня 2020 року включно, а також стягнути з відповідачки судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 більше уваги приділяла своїй кар`єрі, ніж дітям. Молодша дочка ОСОБА_5 знаходилась на його повному утриманні та вихованні, до середини березня 2020 року проживала разом з ним, він забезпечував її всім необхідним для розвитку. Протягом 2018-2020 років він особисто сплачував навчання дитини, англійську мову, гурток танців, всі поїздки до м. Одеса, м. Дніпро, дитячий табір, дні народження, купляв весь необхідний літній та зимовий одяг, вони відвідували кінотеатри, парки, розважальні заклади, він купляв дитині коштовні подарунки. У жовтні 2018 року він звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, однак вказану заяву було повернуто. Враховуючи, що ОСОБА_2 протягом 2018-2020 років мала добрий фізичний стан, що цілком дозволяло їй працювати та отримувати стабільний дохід, вона повинна сплатити аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу) за період з 26 червня 2018 року до березня 2020 року включно. Отже, він не погоджується з оскаржуваним рішенням суду в частині відмови стягнення з відповідачки аліментів за минулий період, вважає, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають всім обставинам справи та є помилковими.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 грудня 1997 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року (а.с. 39-41 том 1).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 103 том 1).

26 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про утримання та виховання дитини, яким вони визначили, що малолітня ОСОБА_4 проживатиме з ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , залишається в нього на вихованні та утриманні до досягнення повноліття. Він, маючи регулярні, належного рівня доходи, взяв на себе зобов`язання щодо виховання та утримання доньки під час її проживання з ним, до досягнення дитиною повноліття, зобов`язувався не чинити перешкод в участі матері у вихованні доньки, не перешкоджати спілкуватися з донькою у вільний час від роботи без будь-яких обмежень. ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання приймати участь у вихованні дитини, спілкуватись з донькою, та у вільний від роботи час перебувати з донькою за місцем свого проживання у будь-який строк без обмежень (а.с. 35 том 1).

З 26 червня 2018 року до березня 2020 року малолітня ОСОБА_4 проживала з батьком ОСОБА_1 у м. Харкові, їздила до матері на канікули у м. Одесу. У подальшому з березня 2020 року ОСОБА_4 проживала з матір`ю.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року його заяву було повернуто (а.с. 228, 229-230 том 1).

З 27 травня 2022 року ОСОБА_4 проживає з матір`ю ОСОБА_2 в м. Мілан, Італія.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом (статті 183 СК України).

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною 2 статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання, тобто, пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.

Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, на що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі №635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі №672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі №756/14483/18; від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.

Обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дітей, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку.

Позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів того, що він у спірний період, з 28 червня 2018 року по березень 2020 року, вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, а остання ухилялась від їх сплати, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог в цій частині.

Сам факт звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 не є таким доказом, адже таку заяву ОСОБА_1 було повернуто, та у зустрічному позові він сам вказав, що на той час вони з відповідачкою у добровільному порядку узгодили між собою, що ОСОБА_2 надаватиме кошти на утримання дочки без рішення суду.

Крім того, 28 червня 2018 року між сторонами укладено договір, за умовами якого саме ОСОБА_1 взяв на себе витрати на утримання дочки ОСОБА_4 , і такий договір є чинним.

Доказів щодо наявності будь-яких звернень з його боку до ОСОБА_2 з приводу виконання обов`язку з утримання дочки і її відмови у цьому, ухилення від виконання своїх обов`язків ОСОБА_1 не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 виклав по суті ті ж самі обставини справи, на які посилався при розгляді справи судом першої інстанції, однак будь-яких законних підстав для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки за минулий час не навів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи в указаній частині зводяться до незгоди з висновками суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

В частині відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів за період з березня 2020 року до її повноліття рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, отже підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина