П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року м. Київ

Справа № 757/6748/24-ц

Провадження: № 22-ц/824/2241/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Городніщевої Єлизавети Олегівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А. В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.02.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір № 5533152 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит в розмірі 10 500 грн, строком на 360 днів, зі сплатою 1,99 % за кожен день користування кредитом.

29.05.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 29-05/2023-Ф, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором № 5533152 від 13.02.2022 року, укладеним між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачкою, набуло ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА».

ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачкою за договором виконало повністю та надало грошові кошти в обумовленому договором розмірі шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки, а оскільки, відповідачка порушила умови договору, має заборгованість за кредитним договором.

На підставі викладеного, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» просило суд стягнути з відповідачки на свою користь суму заборгованості в розмірі 50 200,50 грн, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року позов ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» заборгованість за кредитним договором № 5533152 від 13.02.2022 року у розмірі 15 750 грн, а також суму сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви у розмірі 900,01 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2 000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Городніщева Є. О. в інтересах ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що в даній справі позивачем нараховано відсотки за користування кредитом в межах дії кредитного договору, строк якого обумовлено умовами самого договору, який погоджено його сторонами, отже у суду першої інстанції відсутні підстави для зменшення розміру відсотків за користування кредитом.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 13.02.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 5533152, який укладено відповідно до правил надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом від 05.01.2022 року № 19-ОД та розміщених на сайті товариства (а.с. 22-33).

Згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 10 500 грн (п. 1.3. кредитного договору); строк кредиту 360 днів (п.1.4. кредитного договору). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту (08.02.2023 року) узгоджено у додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 5533152 від 13.02.2022 року (а.с. 34).

Умовами договору сторони визначили, що стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 договору, знижена процентна ставка 0,796 % в день застосовується за певних умов (пункт 1.5.1, 1.5.2 договору).

Відповідно до пунктів 1.6 - 1.8.2 кредитного договору мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору за стандартною ставкою складає 29653,85% річних. За стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 11670,46% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору за стандартною ставкою складає 85 722 грн, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки складає 81 960,90 грн.

29.05.2023 року між ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 25.05/23-Ф, за умовами якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 (а. с. 66).

29.05.2023 року ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повідомило ОСОБА_1 про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», про що зазначено в електронному листі, відправленому на електронну пошту, вказану відповідачем у кредитному договорі (а. с. 60).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вважав, що з відповідачки належить стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 500 грн та заборгованість за відсотками 5 250 грн. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив із того, що, встановивши співрозмірність нарахованих відсотків по невиконаному зобов`язанню відповідачки та, враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважав за необхідне зменшити розмір відсотків до розміру 50% від суми заборгованості по кредиту, а саме до 5 250 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За положеннями ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

За положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

За правилами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (ч.ч. 1, 3 ст. 641 ЦК України).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції (ст. 642 ЦК України).

Частинами 1, 3 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свій обов`язок новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно з ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1082 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатору та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір про надання споживчого кредиту від 13.02.2022 року № 5533152 підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором М576500, що свідчить про укладання між сторонами правочину, та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по тілу кредиту.

Зменшуючи розмір відсотків за користування кредитом, що підлягають стягненню на користь позивача, суд першої інстанції вважав такі вимоги несправедливими по відношенню до відповідачки, а також застосував правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за користування кредитом суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 вказала, зокрема, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункт 8.38 постанови).

Тобто, зі змісту вказаної правової позиції можна дійти висновку про те, що суд має за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, а не розмір відсотків, визначений кредитним договором за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 касаційний суд дійшов висновку, що проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються, як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування».

Велика Палата Верховного Суду дійшла до вказаного висновку з тих мотивів, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною, тобто, виключається одночасне застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК України.

Судом установлено, що сторонами погоджено у належній формі строк кредитування, та плату за користування кредитом, а саме стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день, а знижена процентна ставка становить 0,796 % в день.

Як вбачається з розрахунку заборгованості у період з 13.02.2022 року по 24.02.2024 року первинним кредитором нараховувались відсотки по зниженій відсотковій ставці (10 500 * 0,796 %=83,58 грн на день) на загальну суму 1 002,96 грн.

У період з 25.02.2022 року по 30.04.2022 року відсотки не нараховувались, в свою чергу за період з 01.05.2022 року по 05.07.2022 року нараховувались відсотки за стандартною відсотковою ставкою (10 500 *1,99 %=208,95 грн на день) на загальну суму 13 790,70 грн.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» списало всі нараховані відсотки у сумі 14 793,66 грн.

В свою чергу у період з 06.07.2022 року по 11.01.2023 року нараховувались відсотки за користуванням кредитними коштами за стандартною відсотковою ставкою у загальному розмірі 39 700,50 грн.

Звертаючись із даним позовом до суду позивач просить стягнути з відповідачки відсотки за користування кредитом у загальному розмірі 39 700,50 грн, розділивши їх на періоди: з 06.07.2022 року по 12.11.2022 року на суму 27 163,50 грн та з 13.11.2022 року по 11.01.2023 року на суму 12 537 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заявлені позовні вимоги про стягнення нарахованих відсотків не носять штрафного характеру та не є пенею чи неустойкою, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту, тобто, процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.

Аналізуючи положення цивільного законодавства колегія суддів зауважує про те, що суд за власної ініціативи не наділений повноваженнями зменшувати визначений умовами договору розмір відсотків за користування кредитом, а отже висновок суду про зменшення розміру нарахованих відсотків за користування кредитом, які передбачені умовами договору, не відповідає вимогам закону.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 02.11.2023 року у відповідачки наявна заборгованість у розмірі 114 434,37 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 48 709,94 грн; суми прострочених платежів по процентах - 65 001,86 грн; суми прострочених платежів за комісією - 722,57 грн.

На підставі викладеного суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення відсотків є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення у другому абзаці резолютивної частини зазначив сукупний розмір заборгованості, що підлягав стягненню з відповідачки на користь позивача, не вказавши складових боргу, а тому колегія суддів вважає, що другий абзац резолютивної частини рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року підлягає зміні шляхом викладення її резолютивної частини в редакції цієї постанови. При цьому розмір заборгованості за тілом кредиту є незмінним, а судом збільшується розмір відсотків за користування кредитом з 5 250,97 грн до 39 700,50 грн.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачем сплачено судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2 422,40 грн.

Згідно ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Судом першої інстанції задоволено вимоги позовної заяви на 31,37 %, отже за подання апеляційної скарги позивач мав би сплатити судовий збір у розмірі 2 482,85 грн (2 422,4 * 68,33 %) * 150 %, однак за подання апеляційної скарги позивачем сплачено 3 633,60 грн тобто, сплачено судовий збір в надмірному розмірі (а.с. 185).

Ураховуючи те, що вимоги апеляційної скарги задоволено в повному обсязі, то судом здійснюється перерозподіл судових витрат, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 4 905,25 грн (2 422,40 грн + 2 482,85 грн), а тому рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині.

Колегія суддів зауважує, що надмірно сплачений позивачем судовий збір під час подачі апеляційної скарги не підлягає розподілу між сторонами, а може бути повернутий за його заявою.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.ч. 8, 9 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, а при поданні апеляційної скарги ставить питання про стягнення 4 000 грн, понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції інтереси ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» представляв адвокат Столітній М. М. на підставі договору про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10.07.2023 року (а.с. 78-80).

До позовної заяви долучено копію договору про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10.07.2023 року, укладеного між адвокатом Столітнім М. М. та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» (а.с. 78-80), копію звіту від 02.02.2024 року про надання правової допомоги згідно договору №10/07-2023 від 10.07.2023 року (а.с. 35), копію рахунку на оплату по замовленню №528/02/02 від 02.02.2024 року (а.с. 63), платіжну інструкцію в національній валюті від 05.02.2024 року № 3128 (а.с. 17), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 9422/10 від 18.09.2020 року (а.с. 70), ордер про надання правової допомоги серії АІ № 1423361 від 02.02.2024 року (а.с. 81).

У суді апеляційної інстанції інтереси ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» представляла адвокат Городніщева Є. О. на підставі договору про надання правової допомоги № 28/03-2024 від 28.03.2024 року (а.с. 197-198).

До апеляційної скарги адвокатом долучено копію договору про надання правової допомоги № 28/03-2024 від 28.03.2024 року, укладеного між адвокатом Городніщевою Є. О. та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» (а.с. 197-198), копію звіту № 54 від 15.08.2024 року про надання правової допомоги згідно договору №28/03-2024 від 28.03.2024 року (а.с. 199), копію рахунку на оплату по замовленню № 53-28/03-2024 від 15.08.2024 року (а.с. 200), платіжну інструкцію в національній валюті від 15.08.2024 року № 5668 (а.с. 201), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/3145 від 18.05.2023 року (а.с. 169), ордер про надання правової допомоги серії АІ № 1609192 від 10.05.2024 року (а.с. 186).

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові від 09 грудня 2021 року в справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Розділ 4 договорів про надання правової допомоги № 10/07-2023 від 10.07.2023 року, укладеного між адвокатом Столітнім М. М. та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»; № 28/03-2024 від 28.03.2024 року, укладеного між адвокатом Городніщевою Є. О. та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», передбачає порядок оплати послуг адвоката, однак вказаний розділ не містить ціни послуг, що надаються адвокатами.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів, з урахуванням правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2021 року в справі № 922/3812/19 та критеріїв обґрунтованості, пропорційності (співмірності), доходить висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, у розмірі 6 000 грн.

Керуючись ст. 268, 369, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Городніщевої Єлизавети Олегівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом змінити, збільшивши суму стягнутих відсотків з 5 250 грн 97 коп. до 39 700 грн 50 коп.

У зв`язку з чим другий абзац резолютивної частини рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року викласти в такій редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Загородня, 15, оф. 118/2) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 13 лютого 2022 року № 5533152 у розмірі 50 200 (п`ятдесят тисяч двісті) грн 50 коп., з яких 10 500 грн - заборгованості по тілу кредиту, 39 700 грн 50 коп. - відсотків за користування кредитом.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2024 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Загородня, 15, оф. 118/2) 4 905 грн 25 коп. судового збору та 6 000 грн витрат, понесених витрат на правничу допомогу, а всього 10 905 (десять тисяч дев`ятсот п`ять) грн 25 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова