Номер провадження: 22-ц/813/4930/25
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н.Д.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2025 року,

за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне Управління ДМС України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського відділу ДМС України в Одеській області

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне Управління ДМС України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського відділу ДМС України в Одеській області, в обґрунтування якої зазначив, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в 1982 році заявник закінчив повний курс Десантівської середньої шкоди Кілійскього району Одеської області. Відповідно до витягу з погосподарських книг проживав (був зареєстрований) на території с. Садове Білгород-Дністровського району, Одеської області в період з 1988 по квітень 1993 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Садове у заявника народилась дитини ОСОБА_2 . Заявник звертався до ГУ ДМС України в Одеській області Білгород-Дністровський відділ із заявою про отримання паспорта громадянина України у зв?язку із втратою паспорта зразка 1974 року. Листом ГУ ДМС України в Одеській області Білгород-Дністровський відділ заявнику повідомлено про відмову у задоволені заяви. Відмова обґрунтована необхідністю звернення до суду для підтвердження факту постійного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України, тобто на 24.08.1991 року.

ОСОБА_1 посилаючись на те, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов?язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення, просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України на станом на 24.08.1991 року (проголошення незалежності України), а саме в с. Садове, Білгород-Дністровський район, Одеської області, Україна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 19 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне Управління ДМС України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського відділу ДМС України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнив, встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України станом на 24.08.1991 року, а саме: в с. Садове Білгород-Дністровського району Одеської області.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив з того, що надані заявником докази є належними і допустимими, встановлення факту проживання заявника на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання паспорту громадянина України, та врахував наявність доказів на підтвердження постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2025 по справі № 495/10181/24 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вказує на те, що Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, регламентує механізм отримання особами громадянства України. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Проте, ОСОБА_1 до заяви не надано жодного документу, який б свідчив про проживання останнього на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області наголошує, що заявник ОСОБА_1 не звертався до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою встановленого зразка, не надав до ГУ ДМС в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник ОСОБА_1 не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним.

Скаржник вважає, що у даному випадку наявний спір про право, оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області проти встановлення факту, що має юридичне значення.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.04.2025 року ОСОБА_1 роз`яснювалося право подати до Одеського апеляційного суду пояснення у письмовій формі.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області копію ухвали про відкриття провадження від 08.04.2025 року отримало 10.04.2025 року о 2:29:39 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття провадження від 08.04.2025 року та копія апеляційної скарги надсилались засобами поштового зв`язку.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області судові повістки-повідомлення отримали 04.07.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , лист Молозького ліцею Мологівської сільської ради за № 280, свідоцтво про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_1 ; виписку з погосподарських книг сільської ради станом на 24.08.1991 року. Крім того, заявник просив суд допитати свідків ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.10.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання ОСОБА_1 , долучено до матеріалів справи зазначені докази для з`ясування всіх обставин по справі, керуючись ст. 294 ЦПК України, оскільки справа розглядається в порядку окремого провадження.

02.10.2025 року в судовому засіданні допитано свідків: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що надані заявником докази є належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявника на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання паспорту громадянина України, враховуючи наявність доказів на підтвердження постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Суд відхилив доводи заінтересованої особи про те, що між сторонами виник спір про право, оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання заявником паспорта громадянина України, особу якого встановлено документами наданими в матеріалах справи, а тому спір про право відсутній.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

За приписами статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_9 народився заявник ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №105.

У 1982 році заявник ОСОБА_1 закінчив повний курс Десантівської середньої школи Кілійського району Одеської області, що підтверджується копією атестату.

З витягу з погосподарських книг сільської ради заявник ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований на території с. Садове Білгород-Дністровського району Одеської області в період з 1988 по квітень 1993 року, що підтверджується довідкою Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 03.09.2025 року №02-24/1205.

ІНФОРМАЦІЯ_10 у заявника ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_10 в с. Садове Білгород-Дністровського району Одеської області.

У зв`язку із втратою паспорту зразка 1974 року, заявник ОСОБА_1 звернувся до Головного Управління ДМС України в Одеській області.

Відповідно до листа Головного Управління ДМС України в Одеській області №5118-1429/5118.1-21 від 26.11.2021 року заявнику ОСОБА_1 відмовлено в документуванні паспорту громадянина України з підстав, що не підтверджено його належність до громадянства України. Рекомендовано звернутися до суду для підтвердження постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України, тобто 24.08.1991 року та вступу Закону України «Про громадянство України» в законну силу 13.11.1991 року.

Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Метою встановлення даного факту заявник зазначив - зіткнення з проблемами пов`язаними з отриманням паспорта.

Законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (на 13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Закон України "Про громадянство України" відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України.

Пунктами 1 та 2 частини першої ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, правосуб`єктність громадян України, громадянство, правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначаються виключно законами.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Згідно з пунктом 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні стосунки з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.10.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи лист Молозького ліцею Мологівської сільської ради від 09.07.2025 року № 280; заяву ОСОБА_11 , свідоцтво про народження ОСОБА_6 , виписку з погосподарських книг надану Мологівською сільською радою.

Із виписки з погосподарських книг, виданої Мологівською сільською радою Білгород-Дністровського району, Одеської області вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , значиться в погосподарських книгах сільської ради станом на 24.08.1991 року за адресою: АДРЕСА_1 . Погосподарська книга № 20, за 1991-1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_3 (нумерація квартири значиться за № 4). ІНФОРМАЦІЯ_12 вибув Кілійський район, с. Десантне.

У письмових поясненнях ОСОБА_4 (донька заявника) підтвердила факт постійного проживання ОСОБА_1 протягом усього її дитинства та юності на території України за адресою: Україна, Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Молога.

У судовому засіданні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції були допитані свідки, приведені до присяги: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (сестра), які підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , на території України станом на 24.08.1991 року, показавши, що заявник проживав з сім`єю, має трьох дітей, працював в совхозі в будівельній бригаді.

ОСОБА_1 звертався до Білгород-Дністровського відділу Головного управління державної міграційної служби в Одеській області з питання його документування паспортом громадянина України.

Листом №5118-1429/5118.1-21 від 26.11.2021 року Головне Управління ДМС України в Одеській області Білгород-Дністровський відділ заявнику ОСОБА_1 відмовило в документуванні паспорту громадянина України з підстав, що не підтверджено його належність до громадянства України. Рекомендовано звернутися до суду для підтвердження постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України, тобто 24.08.1991 року та вступу Закону України «Про громадянство України», в законну силу з 13.11.1991 року.

У зв`язку з відмовою в отриманні паспорта громадянина України, заявник змушений був звернутися до суду за встановленням зазначеного факту в судовому порядку.

Відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції на підставі наданих заявником доказів зробив правильний висновок про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, та вказаний факт матиме для заявника юридичне значення при підтвердженні належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України.

Доводи скаржника про те, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує проти встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24.08.1991 року, тому наявний спір про право є помилковими, так як у даній справі метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання паспорта громадянина України, що свідчить про відсутність спору про право.

Головне управління ДМС України в Одеській області є публічним органом, до компетенції якого належить питання щодо набуття громадянства. При цьому, будь-яких доказів, що внаслідок встановлення юридичного факту у межах даної справи будуть порушені особисті чи майнові права ГУ ДМС України в Одеській області, останнім не надано.

Апеляційний суд зауважує, що сама по собі незгода Головного управління ДМС України в Одеській області, як зацікавленої особи, з заявою ОСОБА_1 не свідчить про наявність спору про право.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі № 521/15127/19, від 31 липня 2024 року у справі № 523/16431/22.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не звертався до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України у досудовому порядку, є безпідставними з огляду на наступне.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18) та у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов