ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6643/25 Справа № 227/748/24 Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №227/748/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Жовтнева ЦЗФ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Жовтнева ЦЗФ» в особі керівника Гончаренка Євгенія Анатолійовича на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 20225 року, ухвалене у складі судді Богун О.О., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до АТ «Жовтнева ЦЗФ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві.

В обґрунтування позову зазначає, що з 04 грудня 2014 року по 15 листопада 2018 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «ДТЕК Октябрська ЦЗФ», яка після перейменування має назву АТ «Жовтнева ЦЗФ».

Вказує, що 15 листопада 2018 року позивача було звільнено з підприємства.

Під час роботи на підприємстві з позивачем стався нещасний випадок, що підтверджується актом №2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1 від 07 вересня 2016 року.

Висновком комісії, згідно п.6 акту проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 07 вересня 2016 року, визнано, що нещасний випадок який стався з позивачем пов`язаний з виробництвом.

Згідно довідки Обласної профпатологічної Медико-соціальної експертної комісії м.Краматорська від 22 лютого 2018 року, позивачу повторно безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 15% по трудовому каліцтву.

На підставі зазначеного позивач просив суд, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Жовтнева ЦЗФ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві задоволено. Стягнуто з АТ «Жовтнева ЦЗФ» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 150 000 грн. 00 коп.

Судові витрати в розмірі 1500 грн. 00 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погодившись із зазначеним рішення, представник АТ «Жовтнева ЦЗФ» - адвокат Гончаренко Є.А. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року по справі №227/748/24 в частині розміру стягнення моральної шкоди завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушення чинного законодавства України, постановленим без врахуванням всіх фактичних обставин справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом не вірно застосовано норми процесуального і матеріального права, не в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору та надана невірна оцінка доказам по справі.

Зауважує, що комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві утвореною наказом генерального директора ПАТ «ДТЕК ОКТЯБРСЬКА ЦЗФ» 05 вересня 2016 року за №808 встановлено, що позивач сам винен в отриманні травми (п.п.2.2 п.6 Акту Н-5 від 07 вересня 2016 року), оскільки не застосував конусні оправки для стикування отвору кришки засувки та бронзової гайки, чим порушив п.3.16. «Технології та організації роботи з ремонту або заміни трубопроводів та запірної арматури» затвердженої головним інженером ПАТ «ДТЕК ОКТЯБРСЬКА ЦЗФ» від 21 листопада 2011 року та не потурбувався про особисту безпеку, чим порушив п.1.2.1 «Інструкції №10 з охорони праці для електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту устаткування» затвердженої Генеральним директором ПАТ "ДТЕК ОКТЯБРЬСКА ЦЗФ " від 28 вересня 2015 року №792, п.9 Розділу 6 «Колективного договору».

Вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосування ч.2 ст.1193 ЦК України, якою передбачено, що розмір відшкодування зменшується, якщо шкоди було завдано потерпілому внаслідок його грубої необережності.

Вказує, що презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє стаття 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.

Звертає увагу, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності.

Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Тому вважає, що встановлення такого факту лише за висновком МСЕК про втрату позивачем працездатності - є незаконним. Встановлення ж самого ступеню втрати професійної працездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди.

Зауважує, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Однак, своє рішення суд першої інстанцію обґрунтував тим, що за довідками МСЕК від 23 липня 2019 року серії 12 ААА № 066536, позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 15% та встановлена група інвалідності безстроково, та відповідно до рекомендацій МСЕК позивач потребує «медикаментозного лікування за наслідками трудового каліцтва».

Отже, внаслідок отримання професійного захворювання позивач, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується.

Проте, вказує, що відповідно до ч.4 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV, в редакції яка діяла на час виникнення правовідносин, Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого.

Зазначає, що позивачу не встановлено групи інвалідності, а встановлена втрата працездатності 15%. Згідно наданої трудової книжці він працює, тобто він не позбавлений засобів до існування та задоволення власних потреб.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. - змінити, зменшивши розмір моральної шкоди що підлягає стягненню на користь позивача в зв`язку з ушкодженням здоров`я до 15 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мотуз О.В. скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується із позицією відповідача, викладеною у апеляційній скарзі.

Зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції і посилається на те, що позивачем не доведено вину підприємства в настанні нещасного випадку, а сума стягнена судом моральної шкоди є завищеною.

Однак вказані висновки відповідача є хибними та такими, що не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи і спростовується наявними у справі доказами.

Зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що за час роботи на підприємстві відповідача, 05 вересня 2016 року з позивачем стався нещасний випадок, що підтверджується актом №2 про нещасний випадок форми Н-1 від 07 вересня 2016 року та актом проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 07 вересня 2016 року.

Згідно довідки Обласної профпатологічної Медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська від 22 лютого 2018 року, позивачу, повторно безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 15% безстроково по трудовому каліцтву.

Вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило йому травму, пов`язану з виробництвом.

Зауважує, що судом першої інстанції відхилено доводи відповідача щодо відсутності вини підприємства та наявності вини працівника у нещасному випадку, оскільки нещасний випадок з працівником стався під час виконання ним трудових обов`язків.

Позивачем надано переконливі та змістовні роз`яснення, в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода.

Вважає, що Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпра у своєму рішенні прийшов до правильних висновків щодо правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, сум, які підлягають стягненню з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві.

У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу АТ «Жовтнева ЦЗФ» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 11 лютого 2025 року залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач та його представник в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що з 04 грудня 2014 року по 15 листопада 2018 року позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «ДТЕК Октябрська ЦЗФ», яка після перейменування має назву АТ «Жовтнева ЦЗФ».

На час роботи на підприємстві з позивачем стався нещасний випадок, що підтверджується актом №2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1 від 07 вересня 2016 року.

Висновком комісії, згідно п.6 акту проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 07 вересня 2016 року, визнано, що нещасний випадок, який стався з позивачем пов`язаний з виробництвом.

Згідно довідки Обласної профпатологічної Медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська від 22 лютого 2018 року, позивачу, повторно безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 15% по трудовому каліцтву.

За довідками МСЕК від 23 липня 2019 року серії 12 ААА № 066536, Позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 15% безстроково.

Відповідно до рекомендацій МСЕК позивач потребує «медикаментозного лікування за наслідками трудового каліцтва».

Отже, внаслідок отримання професійного захворювання позивач, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується.

Через хворобу позивач не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві, це доводиться робити його близьким людям, що викликає неприхований осуд з боку оточуючих.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, оскільки професійне захворювання у позивача виникло внаслідок порушень норм охорони праці, припущених підприємством, де він працював, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, спричинену втратою позивачем здоров`я на виробництві, але зазначає наступне.

Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем в частині визначеного судом розміру компенсації моральної шкоди у зв`язку із заподіянням шкоди життю та здоров`ю на виробництві.

Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника.

При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі №225/4242/21).

Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що надані позивачем письмові докази є належними і допустимими, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування.

Встановлено, на час роботи на підприємстві з позивачем стався нещасний випадок, що підтверджується актом №2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1 від 07 вересня 2016 року.

Висновком комісії, згідно п.6 акту проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 07 вересня 2016 року, визнано, що нещасний випадок, який стався з позивачем пов`язаний з виробництвом.

За довідками МСЕК від 23 липня 2019 року серії 12 ААА № 066536, позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 15% встановлена група інвалідності безстроково.

Право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня первинного встановлення йому висновком МСЕК стійкої втрати працездатності.

Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, він вимушений систематично отримувати медичну допомогу, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і відповідач повинен її відшкодувати.

Проте колегія суддів не може погодитись із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням інших, встановлених судом обставин.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції не було враховано роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, та не прийнято до уваги конкретні обставини по справі, глибину і ступінь його моральних страждань, пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №197/42/20.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Прийнявши до уваги тяжкість отриманої ОСОБА_1 виробничої травми під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, факт втрати ним 15% працездатності, стан його здоров`я, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, характер та обсяг фізичних і моральних страждань, конкретні обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її зі 150 000 грн. до 25 000 грн., що відповідатиме вимогам розумності і справедливості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, проте прийшов помилкового висновку щодо розміру матеріальної компенсації моральних страждань позивача, який підлягає стягненню на його користь.

Доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження і підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині стягнутого розміру шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до ч. ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Жовтнева ЦЗФ» підлягає задоволенню, суму відшкодування моральної шкоди зменшено до 25 000 грн., зміні підлягає рішення і в частині розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Жовтнева ЦЗФ» в особі керівника Гончаренка Євгенія Анатолійовича задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року у цивільній справі №227/748/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Жовтнева ЦЗФ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Жовтнева ЦЗФ» (ЄДРПОУ 00176549) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Компенсувати Акціонерному товариству «Жовтнева ЦЗФ» (ЄДРПОУ 00176549) судові витрати в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 72 коп. у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 01.10.2025

Головуючий суддя О.В. Агєєв