ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 642/5084/24

провадження № 22-ц/818/1892,1893/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова 25 грудня 2024 року у складі судді Грінчук О.П.,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, починаючи з 20.08.2014 по день смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , батьками якої були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 20.02.1988 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, внаслідок чого ОСОБА_3 було надано прізвище - ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , та ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 18.07.1989 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано. Станом на момент подання вказаної позовної заяви, помер рідний брат ОСОБА_3 - ОСОБА_8 . Протягом тривалого періоду часу ОСОБА_2 працювала на підприємстві «Фармацевтична компанія «Здоров`я», де з 2004 почала працювати і позивач ОСОБА_1 . В ході тривалої спільної праці між ними склались гарні та близькі стосунки і ОСОБА_2 було повідомлено ОСОБА_1 , що остання є її неофіційною племінницею по лінії її рідного брата (тобто, ОСОБА_1 є рідною дочкою брата ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , проте останній ніколи не був в офіційному шлюбі із матір`ю ОСОБА_1 та не вказаний батьком в її свідоцтві про народження). Приблизно у 2010 році ОСОБА_2 було запропоновано ОСОБА_1 проживати разом із нею однією сім`єю як тітка та племінниця у її власній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, з 2007 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі та проживала разом із чоловіком і донькою в його квартирі. Проте у 2014 році стосунки між подружжям погіршились, тому ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 разом із дочкою переїхати до неї та жити однією родиною. Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 15.04.2014 у справі № 660/453/14 шлюб між ОСОБА_1 та її чоловіком було розірвано. На той момент ОСОБА_1 разом із донькою проживали у ОСОБА_2 , а 20.08.2014 остання прописала ОСОБА_1 у своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою вони проживали разом до березня 2022 року, а в березні 2022 року, у зв`язку із повномаспггабним воєнним вторгнення російської федерації на територію України, в тому числі на територію Харківської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно евакуювались на територію західної України. Починаючи із березня 2022 року вони спільно проживали за адресою: АДРЕСА_2 , як внутрішньо-переміщені особи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла. Враховуючи відсутність родичів ОСОБА_2 та факт спільного проживання ОСОБА_1 разом із померлою однією сім`єю більше п`яти років станом на момент її смерті, ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Сьомої Харківської державної нотаріальної контори від 28.11.2023 року № 1215/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, з огляду на відсутність документів на підтвердження родинних зв`язків ОСОБА_1 із померлою. Тому позивач звернулась до суду з дійсним позовом. Як на підставу позову послалась на те, що між нею та ОСОБА_2 існували взаємні права та обов`язки, притаманні сім`ї, зокрема, з серпня 2014 року вони спільно проживають в житлі за однією адресою, зберігали у спільному житлі усі свої речі, сприймали це місця проживання як своє основне; вели спільне господарство, спільний побут, здійснювали разом придбання майна для спільного користування, піклувались один про одного та надавали взаємну допомогу; несли спільні витрати, пов`язані із утримання житлового майна (оплачували комунальні послуги від імені власника квартири, з якою укладено відповідні договори); вказували один одного як довірену особу (члена сім`ї) в деклараціях про вибір лікаря; при укладанні договорів на комунальні послуги. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.09.2014 до 15.02.2016 користувалась 50% знижкою з оплати за користування послугами з постачання теплової енергії та постачання гарячої води згідно з «Програмою сприяння безпечній життєдіяльності у сфері соціального захисту населення міста Харкова на 2013-2016 роки». У зв`язку із проживанням її разом із ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , абоненту нараховувалась пільга; починаючи з фактичного моменту спільного проживання (серпень 2014 року), оплата відповідних послуг здійснювалась спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Позивачка займалась організацією та проведенням поховання ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 , зі спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, починаючи з 20.08.2014 по день смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова 25 грудня 2024 року стягнуто із Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 35 600 грн.

Рішення мотивовано тим, що позивач надала суду належні та допустимі докази на підтвердження факту спільного її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, починаючи з 20.08.2014 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . При визначення розміру витрат на правову допомогу, судом враховано те, що спочатку позивачем (в особі представника ОСОБА_9 ) була подана заява в порядку окремого провадження, яка, враховуючи встановлений судом спір про право, залишена без розгляду, що зумовило подання позивачем позовної заяви про встановлення юридичного факту. Також судом враховано категорію та складність справи, значення справи для позивача, заперечення відповідача проти позовних вимог, що зумовило наведення представником позивача нових обґрунтувань на заперечення відповідача, обсяг документів та додатків, зібраних адвокатом у даній справі для подання позову до суду та представлення інтересів позивача. Враховуючи зазначене, суд зробив висновок, що розмір витрат на правову допомогу є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також просила скасувати додаткове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог. Позивач не надала жодного обґрунтованого доказу на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 саме однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних сім`ї. Сама по собі реєстрація місця проживання з покійною та надані позивачем докази не можуть бути належним доказом проживання відповідних осіб однією сім`єю тому не можуть свідчити про створення сім`ї позивача з ОСОБА_2 , та відповідно вважати її спадкоємцем майна померлої. Жоден із свідків не підтвердив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкали саме однією сім`єю, а також не підтвердили ведення ними спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Крім цього, у матеріалах справи відсутня спадкова справа після померлої ОСОБА_2 , у зв`язку з чим не можливо встановити коло відповідних спадкоємців, на права яких може вплинути розгляд даної справи. Натомість згідно позовної заяви у спадкодавця був брат, який зі слів позивача станом на день звернення до суду помер, втім підтвердження цьому факту ОСОБА_1 не надає. Крім цього Харківська міська рада вважає, що заявлена позивачем та визначена судом сума витрат на правничу допомогу у розмірі 35600,00 грн є необґрунтованою, неспівмірною зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 просить рішення та додаткове рішення залишити без змін, як законні, обґрунтовані та вмотивовані. Вважає, що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог та розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , батьками якої були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_10 »), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , повторно виданим від 02.06.1972. (а.с. 27-28, 44 том 1).

Рідним братом ОСОБА_3 був ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданим від 04.03.1975, який помер. (а.с. 48 том 1)

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 . (а.с. 45, 46 том 1)

20.02.1988 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 20.02.1988, та після укладення шлюбу ОСОБА_3 було надано прізвище - ОСОБА_7 . (а.с. 30 том 1)

18.07.1989 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 18.07.1989 року. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 було залишено за собою прізвище - ОСОБА_7 (а.с. 31 том 1)

18.12.2007 ОСОБА_2 придбала житло за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за №8185. (а.с. 51-56 том 1)

ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 32-34 том 1)

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 . (а.с. 67 том 1)

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне їй майно.

ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_2 , однак, постановою державного нотаріуса Сьомої Харківської державної нотаріальної контори від 28.11.2023 № 1215/02-31 було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, з огляду на відсутність родинних зв`язків ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 , відсутність заповіту та інших підстав для закликання її до спадкування.

Як встановлено судом та вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , вона з 20.08.2014 була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем, ОСОБА_2 , а саме за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 57-61 том 1).

Зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , підтверджується також відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 22.03.2016 вих. № 75806/К/20-33-11-01-26, а також відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів від 07.03.2017 вих. № 211315/177/20-30- 08-01-27 (а.с. 83, 84 том 1).

31.07.2018 ОСОБА_2 уклала декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0000-83ЕХ-НН0Х, в якій місце фактичного проживання вказується адреса: АДРЕСА_1 , а довірена особа у разі настання екстренного випадку визначається самим пацієнтом як ОСОБА_1 . (а.с. 78-79 том 1).

31.07.2018 ОСОБА_1 уклала декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0000-ТХ29-ЕЗРМ, в якій місце фактичного проживання вказується адреса: АДРЕСА_1 , а довірена особа у разі настання екстренного випадку визначається самим пацієнтом як ОСОБА_2 (а.с. 80-81 том 1).

Також 16.12.2020 між ОСОБА_2 та КП «Харківводоканал» укладено договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення до квартири за адресою АДРЕСА_1 , де в графі відомості про споживачів вказані як власник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як член сім`ї власника племінниця (а.с. 90 том 1).

13.09.2021 ОСОБА_1 укладається нова декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-0К25-ННА0, в якій місце фактичного проживання вказується адреса: АДРЕСА_1 , а довірена особа у разі настання екстренного випадку визначається самим пацієнтом як ОСОБА_2 (а.с. 82 том 1).

Спільна оплата ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 , підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій. (а.с. 96 134 том 1)

Згідно копії квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 , на підтвердження спільної їх оплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надані позивачем до справи на аркушах 118 134 том 1 (в період життя ОСОБА_2 ), в яких зазначено платником ОСОБА_1 та адреса сплати за надані комунальні послуги вказана АДРЕСА_1 . (а.с. 118-134 том 1)

Окрім цього, згідно з листом КП «Харківводоканал» від 21.09.2023, за адресою: АДРЕСА_1 , за особовим рахунком № НОМЕР_8 , за період з 01.09.2014 до 15.02.2016 надавались додаткові соціальні гарантії на оплату послуг з централізованого водопостачання та водовідведення ОСОБА_1 , як працівнику управління праві та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської області (а.с. 85-86 том 1).

Відповідно до зведеної картки абонента за особовим рахунком НОМЕР_8 за адресою АДРЕСА_1 , дільниця №63 КП «Жилкомсервіс», послуги з вересня 2014 року надавались з розрахунку на 2 особи (а.с. 87 том 1).

Аналогічно надавались послуги КП «Харківські теплові мережі» з розрахунку на двох осіб (а.с. 88 том 1).

Згідно з листом КП «Харківські теплові мережі» від 22.09.2023 № 23/55-234, за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.09.2014 до 15.02.2016, ОСОБА_1 користувалась 50% знижкою з оплати за користування послугами з постачання теплової енергії та постачання гарячої води згідно з «Програмою сприяння безпечній життєдіяльності у сфері соціального захисту населення міста Харкова на 2013-2016 роки». (а.с. 89 том 1)

Вказане підтверджується і даними довідки про нарахування та оплату послуг теплопостачання по особовому рахунку № НОМЕР_9 за період з січня 2013 року по січень 2016 року, за якою вбачається, що починаючи з вересня 2014 року, у зв`язку із проживанням ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , абоненту нараховувалась пільга. (а.с. 88 том 1).

Згідно з довідкою від 28.03.2022 №2610-, ОСОБА_2 взята на облік як внутрішньо-переміщена особа з м. Харкова та її фактичним місцем проживання зазначено АДРЕСА_2 . (а.с. 36-38 том 1)

Також за аналогічною адресою ( АДРЕСА_2 ) ОСОБА_1 отримала статус внутрішньо-переміщеної особи. (а.с. 62, 63, 65 том 1)

Крім того, як вбачається зі свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , остання померла в м. Калуш Івано-Франківської обл. Лікарське свідоцтво про смерть №217 від 23.09.2022 було видано ОСОБА_1 (а.с. 67, 68-69 том 1)

Організацією поховання займалась позивач, ОСОБА_1 , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про поховання №2070 від 27.09.2022, копію договору замовлення на організацію поховання від 23.09.2022, де замовником зазначена ОСОБА_1 (а.с. 71-73 том 1)

Згідно показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 пояснила, що позивач проживала разом з померлою ОСОБА_2 близько 7- 8 років, з 2017 року та мали настільки близькі стосунки, що свідки вважали близькими родичами.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права , що їх регулюють.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ч. 2 ст. 1258 ЦК України).

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому обов`язковою умовою для визнання того, що вони проживали однією сім`єю, крім власне факту спільного проживання, є несення зі спадкодавцем спільних витрат, ведення спільного бюджету, спільне харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Однак, до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08.02.2023 року вказав, що «...З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин...».

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Така позиція зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.09.2020 у справі № 644/5818/18.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частина друга статті 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані позивачем, ОСОБА_1 , докази, які правильно оцінені судом, є належними та допустимими та достатніми для вирішення спору по суті.

А саме позивачкою підтверджено факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 в належному спадкодавцю житлі, що могла бути проведена лише зі згоди самої власниці, спільне проживання з ОСОБА_2 не менше ніж 5 років до дня смерті спадкодавця, спільна оплата ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комунальних послуг, спільне користування пільгами на оплату комунальних послуг, що надавались позивачці, зазначення у 2018 році ОСОБА_1 в якості довіреної особи ОСОБА_2 та навпаки при укладенні декларацій з сімейним лікарем, спільний виїзд та спільне місце проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 як переселенців з м. Харків у березні 2022 року, організація позивачкою поховання ОСОБА_2 .

Судова колегія погоджується з наданою судом оцінкою показань допитаних в суді свідків, які підтвердили що ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , близько 7-8 років та свідки вважали їх родичами.

Враховуючи, зазначене судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду про доведення позивачкою наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 довірливих та близьких відносин, взаємних обов`язків з піклування один про одного, а також надання одна одній взаємної допомоги, що притаманні членам сім`ї та вважає, що доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують.

Посилання апелянта на наявність іншого спадкоємця ОСОБА_2 належними доказами не доведено.

В супереч вимог ст..ст. 12, 81 ЦПК України відповідач жодних доказів на спростування встановлених у справі обставин суду не надав.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять посилань на існування обставин для їх перегляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене судова колегія відхиляє доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення суду та вважає, що підстави для його зміни або скасування відсутні.

Щодо вимог апеляційної скарги про скасування додаткового рішення суду першої інстанції яким стягнуто витрат на правничу допомогу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частина перша статті 15 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до пункту 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України).

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлює, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 134, 137, 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

З огляду на статтю 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Харківська міська рада зазначала у суді першої інстанції, що заявлена представником позивача сума витрат 35 600 грн є необґрунтованою. Посилалась, що в самому позові позивачем не надано попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат. Крім того, зазначив, що розгляд справи здійснено у розумні строки та звичайні для такої категорії строки, позовна заява містить у собі лише одну позовну вимогу, а тому розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним. Також представник вказав, що розцінки адвоката (гонорар) є необґрунтованими та завищеним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107-109).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).

Також у рішенні ЄСПЛ зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина друга статті 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

Враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку про зменшення суми витрат на правничу допомогу та стягнути на користь позивачки 10000,00 грн, врахувуючи заяву про зменшення витрат на правничу допомогу, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині розміру судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375,376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова 25 грудня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року - залишити без змін

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова 25 грудня 2024 року змінити.

Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції 10000 (десять тисяч) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2025 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук