КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Левчука Миколи Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Київська міська державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 13.06.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Київська міська державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням, яким просив зобов?язати ОСОБА_2 за власний рахунок усунути перешкоди в користуванні належними мені, ОСОБА_1 , на праві власності земельною ділянкою з кадастровим номером :75:207:0101, будинком та підсобними приміщеннями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесенням (демонтажу) паркану по всій його довжині, навісу, частини гаражу та прибирання складованого різного майна відповідача (доски, дрова, бита цегла, азбестові груби, залізяччя тощо) на АДРЕСА_1 і в проїзді між вулицею Жовтнева і Брест-Литовським шосе вздовж земельних ділянок з кадастровими номерами :75:207:0100 та :75:207:0101, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він і його брат ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_3 поділили домоволодіння та відповідно до реєстру земельних ділянок стали власниками земельних ділянок по АДРЕСА_1 на підставі договору поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю від 10.08.2019 року та договору поділу домоволодіння, що є спільною частковою власністю від 10.08.2019 року.

Зазначив, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:207:0101, a відповідач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:207:0100.

Вказав, що між Брест-Литовським шосе і вулицею Жовтнева вздовж його та відповідача земельних ділянок розташований проїзд для транспорту. Цей проїзд є єдиним по якому позивач міг під`їжджати до свого будинку зі сторони АДРЕСА_1 , на якій знаходиться його земельна ділянка, будинок та підсобні приміщення.

Відповідач, в порушення статей 125 і 126 Земельного кодексу України, під час війни в травні 2022 року самовільно захватив частину проїзду, площею більше 100 м.кв., а також частини АДРЕСА_1 , площею 73 м.кв. (3.8мх19,2м), навпроти будинку АДРЕСА_1 , і побудував на них частину гаража, паркан і навіс та захаращив самовільно захоплену частину проїзду різним мотлохом, досками, дровами, битою цеглою, азбестовими трубами, різним залізяччям тощо.

Зазначив, що загальна площа самовільно захоплених частини проїзду і частини АДРЕСА_1 становить майже 200 м.кв..

Збудовані паркан, навіс і частина гаража та захаращеність проїзду порушують його права на користування місцями загального користування і користування його земельною ділянкою, будинком і підсобними приміщеннями, оскільки створюють мені перешкоду для проїзду до його земельної ділянки, будинку та підсобних приміщень, а також для проїзду пожежних машин у разі виникнення пожежі та автомобілів швидкої медичної допомоги.

На підставі ст.ст. 83, 125, 126 Земельного кодексу України, ст.391 ЦК України просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Левчук М.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Також просив стягнути з позивача судові витрати на сплату судового збору і витрат на оплату адвокату за надання правничої допомоги, всього у розмірі 16 816,80 грн.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не дав оцінку поясненням самого відповідача, якими він фактично визнав самовільний захват частини проїзду, а також частини АДРЕСА_1 , заявивши, що вони знаходяться у його практичній власності, та самовільно побудував на них паркан, навіс і частину гаража.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції в цілому правильно встановивши обставини справи, а саме порушення відповідачем чинного земельного і цивільного законодавства, самовільне захоплення частини АДРЕСА_1 і частини проїзду між вулицею Жовтневою та Брест-Литовським шосе та самовільне на них будівництво паркану, навісу і частини гаража, суд першої інстанції чомусь не побачив при цьому порушення прав позивача, а саме унеможливлення відповідачем, через самовільне будівництво паркану та частини гаража, під`їзду до земельної ділянки та домоволодінь позивача і прийшов до неправильного висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів порушення їхніх прав, свобод та інтересів з боку відповідача, і що з наданих документів не можливо встановити про наявність паркану на дорозі загального користування, оскільки відсутня прив`язка до кадастрових номерів, а власноруч відображена позивачем земельна ділянка загального користування, не дає можливість встановити чи дійсно вона належить до земель загального користування, хоча в своєму рішенні зазначив надані позивачем докази і не визнав їх недопустимими чи недостовірними.

В своїй апеляційній скарзі посилався на те, що відповідно до Правил благоустрою м. Києва, затверджених рішенням Київської ради від 25.12.2008 року за № 1051/1051 та розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.11.2011 року за № 121 (зі змінами і доповненнями) вулиці, дороги, провулки і проїзди відносяться до території загального користування.

Таким чином самим законом встановлено, що вулиці і проїзди є комунальною власністю і відносяться до території загального користування і на цих земельних ділянках заборонено будівництво будь-яких споруд і вони ніяким чином не можуть передані у приватну власність без зміни цільового призначення.

01 вересня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на підтвердження своїх вимог позивачами було подано суду витяг з чергового кадастрового плану від 12.08.2020 року, фотознімки паркану, однак з наданих документів не можливо встановити про наявність паркану на дорозі загального користування, оскільки відсутня прив`язка до кадастрових номерів, а власноруч відображена позивачем земельна ділянка загального користування, не дає можливість встановити чи дійсно вона належать до земель загального користування.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. «г» ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Отже, за змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись до суду позивач, посилаючись на положення зокрема ст. 391 ЦК України вважає, що відповідач самовільно захватив частину проїзду, площею 100 кв.м., а також частини АДРЕСА_1 , тим самим чинить перешкоди у користуванні земельними ділянками.

Встановлено, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:207:0101, a відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:207:0100, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.02.2020 року№ 202274644 (а.с. 10).

Позивач зазначає у своїй позовній заяві, що ОСОБА_2 самовільно захопив частину проїзду і частину вулиці Жовтневої, збудувавши паркан, навіс і частину гаражу, чим порушуюся його права на користування місцями загального користування і користування його земельною ділянкою, будинком і підсобними приміщеннями, оскільки створюють позивачу перешкоду для проїзду до його земельної ділянки, будинку та підсобних приміщень, а також для проїзду пожежних машин у разі виникнення пожежі та автомобілів швидкої медичної допомоги.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , підтвердили обставини викладені позивачем у позовній заяві.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що докази свідків у даній категорії справ є не належними та допустимими доказами.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно встановив, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що право позивача порушене.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду даного позову позивачем також не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження, що відповідачем порушено межі земельної ділянки між домоволодіннями позивача та відповідача.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем клопотання про призначення земельної експертизи не заявлялось.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності (користуванні) позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Висновки експерта щодо порушення визначених меж сусідніх земельних ділянок позивачем до суду не надано, клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції не заявлялось.

Фотокартки долучені до позовної заяви зроблені самим позивачем не є належним доказом на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог, які б слугували доказом порушення прав останнього.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не доведено порушення його прав у користуванні проїздом, тому зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аналізуючи обсяг дослідження доводів позивача та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, зводяться до незгоди з ним та необхідності здійснення переоцінки встановлених фактичних обставин.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача не були порушені відповідачем.

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Левчука Миколи Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «03» жовтня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко