справа № 756/6732/25
головуючий у суді І інстанції Тиха О.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Глухової О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ченківського О.О., зобов`язання зняти арешт з майна боржника, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ», ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

У травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною скаргою на бездіяльність державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ченківського О.О., зобов`язання зняти арешт з майна боржника, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ», ОСОБА_2 , у якій просила: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ченківського О.О.; зобов`язати Оболонський відділ держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з належного їй нерухомого майна, накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 28 квітня 2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1; зобов`язати Оболонський відділ держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяження № 2455221.

В обґрунтування скарги заявник зазначала, що у провадженні Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1011/2009 від 15 травня 2009 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва 14 липня 2009 року про стягнення з неї боргу у розмірі 3 869 497,69 грн на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

28 квітня 2014 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 головним державним виконавцем відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Ченківським О.О. винесено постанову про арешт всього належного їй майна та оголошено заборону на його відчуження.

20 травня 2014 року головним державним виконавцем відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Ченківським О.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна у боржника, разом з тим арешт з майна боржника не знято.

Заявник звернулася до відділу ДВС з заявою про зняття арешту з майна, проте, листом від 5 липня 2024 року її повідомили про те, що виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено 20 травня 2014 року та на теперішній час знищене у зв`язку з закінченням строку зберігання, а тому відсутні підстави для зняття арешту, арешт може бути знято за рішенням суду.

Наявність вказаного арешту нерухомого майна позбавляє заявника можливості розпорядитися ним, що порушує її права власника, у той час як підстави для такого обтяження перестали існувати, оскільки стягувач після повернення йому виконавчого листа повторно не пред`являв його до виконання у строк до 20 травня 2015 року, як зазначено у постанові державного виконавця, а отже виконавчий документ в силу п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягає виконанню.

Таким чином, існування обтяження нерухомого майна заявника як боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на теперішній час втратило свою актуальність, а також функціональну та процедурну здатність забезпечення реального виконання судового рішення, яким із заявника стягнуто заборгованість, а тому наявні передбачені ч. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для зняття арешту з майна заявника, накладеного постановою державного виконавця від 28 квітня 2014 року.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2025 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ченківського О.О., зобов`язання зняти арешт з майна боржника, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ», ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із указаною ухвалою представник ОСОБА_1 - адвокат Судейкіна Ірина Володимирівна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом проігноровано той факт, що ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ», яке придбало право вимоги як за кредитним договором №04-07-И/38 від 27 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «Банк Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 , так і за договором поруки №04-07-И/38-П від 17 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 на підставі Договору про відступлення прав вимоги від 23 серпня 2019 року, жодним чином своє право на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 Закону № 606-XIV (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII) не реалізувало. Звертає увагу, що таке право ТОВ «ФК «Гефест» не реалізовує протягом майже шести років.

Окрім того вважає, що судом першої інстанції проігнорована та обставина, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року у справі №756/6534/20 відмовлено ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» у заміні стягувана - з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ», а також посилання сторони заявника на те, що станом на час розгляду скарги ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» не зверталося до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1011/2009 від 15 травня 2009 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва 14 липня 2009 року.

Вважає, що ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» не є стороною - стягувачем у даних правовідносинах, оскільки у 2020 році йому судом було відмовлено у заміні сторони, а також з 2019 року ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» не зверталося про поновлення строку для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання.

1 вересня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» - адвоката Шкільняка Я.С., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що на державного виконавця не було покладено обов`язку зняти арешт, який накладений на майно апелянта у разі повернення виконавчого документа стягувачу, що також підтверджується вимогами ч.2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року (чинний на момент прийняття рішення) та порушення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у даному випадку не є підставою для скасування арешту майна боржника, а тому дії державного виконавця у рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 щодо не зняття арешту з майна апелянта є правомірними.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Судейкіна І.В. просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

Представник ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» - адвокат Шкільняк Я.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду даної скарги не було встановлено, що виконавчий лист № 2-1011/2009 від 15 травня 2009 року, виданий Оболонським районним судом м. Києва 14 липня 2009 року, за яким боржником є ОСОБА_1 , судом визнано таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, а отже, до правовідносин, що є предметом розгляду у даній справі положення ч. 4 ст. 40 Закону № 1404-VIII не застосовуються.

Та обставина, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року у справі № 756/6534/20 відмовлено ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» у заміні стягувача - з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ», на яку у судовому засіданні посилалася представник заявника, а також те, що станом на час розгляду скарги ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» не зверталося до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-1011/2009 від 15 травня 2009 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва 14 липня 2009 року, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для скасування арешту майна боржника, оскільки у нового кредитора залишається право на доведення поважності причин для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання (ст. 433 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що у провадженні Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1011/2009 від 15 травня 2009 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва 14 липня 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» боргу у розмірі 3 869 497,69 грн.

Вказана заборгованість у розмірі 3 869 497,69 грн за кредитним договором №04-07-И/38 від 27 липня 2007 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2009 року у справі № 2-1011/2009 стягнута у солідарному порядку з ОСОБА_2 (боржника) та ОСОБА_1 (поручителя).

28 квітня 2014 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 головним державним виконавцем відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Ченківським О.О. винесено постанову про арешт всього належного ОСОБА_1 майна та оголошено заборону на його відчуження.

Вказане підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав № 386956819 від 16 липня 2024 року (номер запису про обтяження 24552213 від 6 травня 2014 року).

20 травня 2014 року головним державним виконавцем відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Ченківським О.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року у зв`язку з відсутністю майна у боржника; арешт з майна боржника не знято.

Крім того, у провадженні Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1011/2009 від 15 травня 2009 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва 14 липня 2009 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» боргу у розмірі 3 869 497,69 грн.

Вказаний виконавчий лист постановою головного державного виконавця відділу ДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Диких О.О. також було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Заявник звернулася до відділу ДВС з заявою про зняття арешту з майна, проте, листом від 5 липня 2024 року її повідомили про те, що виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено 20 травня 2014 року та на теперішній час знищене у зв`язку з закінченням строку зберігання, а тому відсутні підстави для зняття арешту, арешт може бути знято за рішенням суду.

Право вимоги за кредитним договором №04-07-И/38 від 27 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 , договором поруки №04-07-И/38-П від 27 липня 2007 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 , було відступлене ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» на підставі Договору про відступлення прав вимоги від 23 серпня 2019 року.

Згідно з листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області від 31 липня 2024 року за вих. № 39874/3.2-24/вх.43597/3-24 за наявною в автоматизованій системі виконавчих проваджень інформацією залишок нестягненої в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 (щодо боржника ОСОБА_2 ) заборгованості становить 2 376 697,69 грн.

Так, термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі № 1404-VIII (чинному на момент розгляду справи судами) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону № 606-XIV визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).

У Законі № 1404-VIII на відміну від Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (див. подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22).

Так, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

-у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

-у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу у справі № 2/1522/11652/11, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, виконавче провадження № НОМЕР_1, у якому боржником була скаржник, завершено у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу. При цьому, станом на час розгляду скарги рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2009 року, на виконання якого був виданий виконавчий лист № 2-1011/2009, у повному обсязі не виконано, залишок боргу становить 2 376 697,69 грн.

Скаржником та її представником наявність вказаної заборгованості не спростована та не заперечувалася.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявником не доведено обов`язку державного виконавця щодо зняття арешту з її майна при поверненні виконавчого документа стягувачу.

Та обставина, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року у справі № 756/6534/20 відмовлено ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» у заміні стягувача - з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ», на що посилається представник заявника, а також те, що станом на час розгляду скарги ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» не зверталося до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа № 2-1011/2009 від 15 травня 2009 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва 14 липня 2009 року, до виконання, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування арешту майна боржника, оскільки у нового кредитора залишається право на звернення до суду з клопотанням щодо поновлення пропущеного строку (у випадку його пропущення) для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Встановлення обставин щодо наявності чи відсутності підстав для поновлення відповідного строку не входить до предмету доказування та встановлення у межах цієї справи.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07.10.20205.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба