Провадження № 2/201/737/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Дніпро

Суддя Соборного районного суду міста Дніпра Федоріщев С.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 та її представника адвоката Чебикіна Віталія Петровча про відвід головуючого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

ВСТАНОВИВ:

15 жовтня 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 20300 грн., завданої внаслідок залиття її квартири в ніч з 28 на 29 липня 2024 року, та моральної шкоди у розмірі 80500 грн., завданої їй діями відповідача, що викликав працівників поліції на місце з`ясування обставин залиття квартири, які, в свою чергу, склали на неї протокол про адміністративне правопорушення за ст.173 КУпАП, у зв`язку з чим у неї суттєво погіршилося самопочуття та вона була змушена лікуватися у лікаря-кардіолога.

Ухвалою судді від 16 жовтня 2024 року позов був залишений без руху.

21 жовтня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків, та ухвалою судді від 22 жовтня 2024 року провадження у справі було відкрито.

Ухвалою суду від 25 листопада 2024 року задоволено клопотання сторони відповідача про витребування доказів з КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» щодо відомостей про перебування позивачки на лікуванні в цьому закладі, факти її звернення за психіатричною допомогою, та наявність у неї інвалідності по психічному захворюванню.

21 лютого 2025 року до суду від позивачки надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій вона зазначає, що внаслідок задоволення клопотання сторони відповідача про витребування доказів із спеціалізованої лікарні про її психічне здоров`я, вона зазнала моральних страждань, оскільки ця ухвала винесена незаконно, представник відповідача підтримав її законність й обґрунтованість, а позивачка разом зі своїм представником заперечували про неї, оскільки позивачка не знаходилась на психіатричному обліку. Проте, через те, що суд виніс ухвалу про витребування доказів, у позивачки після судового засідання погіршилось здоров`я, вона ледве не втратила свідомість, бо в неї піднявся атмосферний тиск, внаслідок чого в неї з`явився сильний головний біль, шум у вухах і вона звернулась до лікаря. Крім того, наприкінці листопада 2024 року відповідач ОСОБА_2 продав належну йому квартиру, з якої в ніч з 28 на 29 липня 2024 року відбулося залиття належної їй квартири, однак в ніч на 07 грудня 2024 року залиття відбулося знову.

І хоча станом на цю дату власниками квартири, з якої відбулося залиття, вже були подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , позивачка все одно заявила нові позовні вимоги до ОСОБА_2 , та просила стягнути з нього додатково до раніше заявлених позовних вимог 10800 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

29 травня 2025 року, за наслідкам розгляду зазначеної заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, судом постановлено ухвалу, якою у прийнятті заяви від 21 лютого 2025 року про збільшення позовних вимог в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири відмовлено, та цю заяву повернуто позивачці.

16 вересня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду зазначену ухвалу про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, - скасовано, та 29 вересня 2025 року справа повернулася до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Між тим, 26 вересня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 та її представника адвоката Чебикіна Віталія Петровича про відвід головуючого, у якій вони послалися на те, що судовий розгляд головуючим проводиться несправедливо та упереджено по відношенню до позивачки, про що свідчить не тільки факт скасування судом апеляційної інстанції постановленої ним ухвали про відмову у прийнятті до розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог, але й задоволення заяви сторони відповідача про витребування з лікарні відомостей про стан психічного здоров`я позивачки, та сприяння адвокату відповідача у підміні ордеру на право представляти його інтереси, що на думку заявників, мало місце у даній справі.

Ознайомившись із заявою про відвід головуючого та дослідивши матеріали справи в частині обставин, про які йдеться у цій заяві, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Згідно ч.7 ст.56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини гарантує кожному право на справедливий суд. Відповідно до пункту 1 зазначеної статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні від 09.11.2006 року по справі «Білуха проти України» Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначено, що відповідно до сталої практики Суду наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 Конвенції, повинна визначатися за об`єктивним та суб`єктивним критеріями.

Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності («Фей проти Австрії» від 24 лютого 1993 року, пп.27, 28 та 30; «Ветштайн проти Швейцарії» п.42). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду («Пуллар проти Сполученого Королівства» від 10 червня 1996 року, п. 38).

Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного («Ветштайн проти Швейцарії», пункт 43). Відповідно до цього критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі.

У рішенні від 10 грудня 2009 р. у справі «Мироненко та Мартенко проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що український суд не був безстороннім за об`єктивним критерієм. На обґрунтування свого висновку ЄСПЛ звернув увагу на те, що, застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть бути підставою для сумніву в його безсторонності.

Тобто, при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді, позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими.

При вирішенні справи Європейський суд у пункті 49 рішення з посиланням на свою усталену практику зазначає, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями.

Тобто, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для висновку про упередженість судді потрібні докази її фактичної наявності, що може бути підставою для відсторонення судді від розгляду справи. Іншими словами, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей чи уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Крім того, неупередженість судді полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості.

Пряма чи опосередкована (побічна) заінтересованість у результаті розгляду справи як підстава для відводу може мати юридичний або побутовий характер. Юридична заінтересованість має місце, якщо від результату вирішення спору у судді виникнуть, зміняться або припиняться певні права або обов`язки. Побутова або фактична заінтересованість полягає в тому, що рішення суду може мати вплив на особисті стосунки судді з оточуючими. За суб`єктивним критерієм беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими. При цьому суд вважає, що наявність об`єктивного критерію має визначатися виходячи з об`єктивно існуючих обставин, тобто обставин, які існували та існують поза волею учасників процесу.

Отже, згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні, існування безсторонності повинно визначатися на підставі суб`єктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку певного судді, що означає необхідність встановити, чи мав суддя у певній справі будь-яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі об`єктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суд і, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо його безсторонності. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного.

Разом з тим, у п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки судді зазначається, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Відповідно до Висновку № 1 Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01.01.2001 суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він повинен бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Інститут самовідводу є однією з найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом, який дозволяє виключити найменшу підозру в зацікавленості судді в результатах розгляду конкретної справи, навіть якщо насправді такої зацікавленості немає, оскільки пріоритетною тут є суспільна довіра до суду.

У пункті 2 розділу «Незалежність» Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя зазначається, що судді як особи є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин. У пункті 25 Декларації закріплено положення, згідно з яким «суддя не може слухати судову справу, якщо є об`єктивні побоювання, що він не зможе розглядати справу неупереджено…».

Аналогічна теза міститься в пункті 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 та від 13.12.1985, згідно з яким «судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону…».

У статті 5 «Неупередженість та стриманість» Загальної (Універсальної) хартії судді, також йдеться про те, що при здійсненні своїх повноважень суддя має бути неупередженим та це має виходити з його поведінки.

На неупередженості суддів як однієї з важливих ознак правосуддя акцентується увага й у пункті 3 Європейського статуту судді: «Суддя не тільки повинен бути неупередженим, але й має сприйматися будь-ким як неупереджений».

В даному випадку, позивачка та її представник не згодні із процесуальними діями головуючого по справі, та така незгода, відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України, не може бути підставою для відводу.

Водночас, зважаючи на зазначену позицію сторони позивачки, та на сформовану у головуючого по справі процесуальну позицію щодо неможливості розглядати дану справу з підстав, зазначених у заяві про збільшення позовних вимог, змушений дійти висновку про неможливість подальшого розгляду справи головуючим за суб`єктивним критерієм, адже суддя переконаний у тому, що його процесуальні дії в даній справі повністю відповідають вимогам Закону, проте, судом апеляційної інстанції скасовано постановлену ним ухвалу про відмову у прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, а сторона позивачки висловлюю/ свою недовіру головуючому.

За таких обставин, аби уникнути будь-яких сумнівів в об`єктивності головуючого під час розгляду вищевказаної справи, суд вважає, що доцільним буде самовідвід, виходячи з положень ст. 3 Європейського статуту судді, яка передбачає, що суддя не тільки повинен бути неупередженим, але й має сприйматися будь-ким як неупереджений, а також враховуючи положення п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, який передбачає, що суддя повинен взяти самовідвід від участі в будь-якому процесі, коли сторонньому спостерігачеві може видатись, що суддя не здатен винести неупередженого рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 33, 37, 40, 258-261 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати відвід головуючому, заявлений 26 вересня 2025 року позивачкою ОСОБА_1 та її представником адвокатом Чебикіним Віталієм Петровичем у даній справі необґрунтованим.

Заявити у цивільній справі № 201/12873/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири самовідвід.

Цивільну справу № 201/12873/24 передати до канцелярії суду для виконання вимог ч.1 ст.33 ЦПК України.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя С.С. Федоріщев