П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/2310/25

Провадження № 22-ц/4815/1238/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено

12 червня 2025 року в місті Рівне Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту подачі позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Мотивуючи свої вимоги, позивач покликалася на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірвано. Від шлюбу мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дітей та в їх утриманні не бере.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2025 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, починаючи з 04 лютого 2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Рішення суду допущено до негайного виконання у межах платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 в прибуток держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211,20 гривень.

Суд попередньої інстанції дійшов такого висновку, зважаючи на те, що ОСОБА_2 є працездатним, стягнення по виконавчих документах з нього не провадяться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина немає.

На заочне рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неправильному застосуванні норм матеріального і порушення норм процесуального права та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції розглянув справу не в межах заявлених нею вимог, що призвело до їх викривленого тлумачення та помилкового висновку про стягнення з відповідача на її користь аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімум на дитину відповідного віку, замість заявлених нею 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше прожиткового мінімум на дитину відповідного віку.

Звертає увагу на те, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення відсутні посилання на аналіз доказів, які були нею надані для підтвердження витрат на утримання спільних із ОСОБА_2 дітей.

Вважає, що судове рішення не містить відображення її правової позиції та встановлених судом фактичних обставин, що є порушенням процесуального законодавства, а саме п. 1 ч. 3 ст. 265 та п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України.

На переконання заявника, у тексті рішення суду попередньої інстанції відсутня вмотивована оцінка її аргументів щодо наявності підстав для задоволення позову, що є порушенням вимог п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України.

З наведених спонукань просила змінити рішення суду першої інстанції на стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту подачі позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Разом з тим просила викласти вступну, описову та мотивувальну частини рішення з урахуванням дійсно заявлених вимог, установлених обставин, доказів і правових аргументів, як зазначено в апеляційній скарзі.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 липня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, сторони перебували у зареєстровано шлюбі, який рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2025 року у справі № 676/8216/24 розірвано.

Від шлюбу мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач участь у вихованні дітей та в їх утриманні не бере.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу уникнення ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків з надання дітям матеріального утримання, тобто із факту порушення прав дітей на матеріальне забезпечення своїм батьком, що підлягають судовому захисту.

Відповідно до ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

З огляду на положення ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27).

Аналіз даних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд вважає, що визначений судом попередньої інстанції розмір аліментів відповідатиме вимогам ст.ст. 182, 184 СК України, обставинам справи, інтересам та потребам дитини і буде необхідним для забезпечення належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.

Батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою інших дітей не має. Це відповідає інтересам дитини та захищає її права.

Щодо вимог скаржника в частині стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дітей, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в цій частині вимоги заявника не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Так, виходячи з позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 просить встановити розмір аліментів в частці від доходу відповідача та у твердій грошовій формі, а саме у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 181 СК України, оскільки поєднання обох способів стягнення аліментів не передбачено вказаною нормою.

Крім того, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, ч. 2 ст. 182 СК України.

Отже, 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, це є мінімальний (гарантований) розмір, який підлягає до стягнення, тобто цей розмір аліментів не може були нижче ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Більше, того, законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Такий висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 682/3112/18.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання сімейного спору, заявник не надав, а матеріали справи їх не містять.

Отже, доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться лише до суб`єктивної незгоди із висновками суду попередньої інстанції, неправильного розуміння вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, але такі доводи правильно оцінені судом попередньої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук