ПОСТАНОВА

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/4864/23

провадження № 22-ц/4809/683/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дуковський О.Л.

судді Єгорової С.М., Письменного О.А.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2024 року, у складі головуючого судді Драного В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про стягнення боргу.

В обґрунтування позову позивач вказував, що він у відповідності до досягнутої усної домовленості на початку травня 2019 року з відповідачем у період з 06.05.2019 по 14.06.2021 неодноразово, в якості позики, надавав власні грошові кошти відповідачу, шляхом перерахування цих коштів на загальну суму в розмірі 39 906,63 грн із власної кредитної картки на картку відповідача.

Зазначав, що відповідач зобов`язався повернути отримані кошти поступово, по мірі накопичення ним грошових коштів від його власних прибутків.

Вказував, що відповідач свої зобов?язання щодо повернення грошових коштів не виконав, а письмову вимогу про повернення позичених коштів відповідачем було проігноровано.

Просив стягнути із відповідача на його користь суму боргу у розмірі 39 906,63 грн за договором позики та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 38 974,89 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1048,55 грн .

Не погодившись із вказаним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідач зазначає, що він та позивач перебували у родинних стосунках та мали спільний бізнес.

Вказує, що з 25 лютого 2022 року він був мобілізований до Збройних Сил України.

Зазначає, що будь яких домовленостей про надання йому у борг позивачем коштів не було, договорів позики не укладалося, розписок не видавав.

Вважає, що перерахунок коштів на картковий рахунок не містить собою договірних відносин, а як наслідок будь яких зобов?язань.

Посилається на грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Посилається на те, що відповідачу були перераховані грошові кошти у період 2019 та 2021 років, що підтверджується банківською довідкою, тобто доведено належними та допустимими доказами у справі, які не спростовані відповідачем.

Вважає висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції послався на те, що відповідач у добровільному порядку не повернув позивачу перераховані ним грошові кошти, які зберігає у себе без достатньої правової підстави, а тому ці кошти суд визнав, як безпідставно набуте майно відповідачем.

Звернувшись із цим позовом до суду позивач посилався на те, що за усною домовленістю між ним та відповідачем було надано в якості позики ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 39906,00 грн , що підтверджується довідкою (випискою) від 04.11.2021.

До позовної заяви позивач долучає письмову вимогу про повернення ОСОБА_2 боргу, як безпідставно набутого майна (а.с. 11).

В запереченнях на вимогу про повернення боргу відповідач вказав, що усних домовленостей між ним і ОСОБА_1 про перерахунок коштів не було (а.с. 13), а кошти які перераховував ОСОБА_1 на картку ОСОБА_2 це кошти за покупки предметів побуту.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно банківської довідки № K8PVINVL9GDN6T0D від 04.11.2021 ОСОБА_1 перерахував на користь ОСОБА_2 у період з 01.01.2019 по 04.11.2021 грошові кошти у розмірі 39 906,63 грн , з яких: 38 974,89 грн - сума перерахованих коштів, 931,74 грн. комісія за послуги банку, а саме:

-06.05.2019 502,51 грн ;

-22.05.2019 502,51 грн ;

-22.08.2020 150,75 грн., комісія 4,52 грн ;

-04.09.2020 1 105,53 грн., комісія 33,17 грн.;

-04.09.2020 4020,10 грн., комісія 120,60 грн.;

-02.10.2020 10 050,25 грн., комісія 301,51 грн.;

-25.11.2020 301,51 грн.;

-27.11.2020 100,50 грн.;

-02.12.2020 2 211,06 грн., комісія 65,90 грн.;

-15.12.2020 1 256,28 грн , комісія 37,69 грн ;

-20.01.2021 2 010,05 грн , комісія 59,90 грн ;

-29.01.2021 3 648,24 грн , комісія 109,45 грн ;

-15.02.2021 301,51 грн , комісія 9,05 грн ;

-15.02.2021 301,51 грн , комісія 9,05 грн ;

-14.03.2021 1 407,04 грн ;

-30.03.2021 402,01 грн;

-05.04.2021 2 010,05 грн;

-15.04.2021 351,76 грн ;

-29.04.2021 2 311,56 грн ;

-04.06.2021 1 005,03 грн , комісія 30,15 грн ;

-14.06.2021 5 025,13 грн., комісія 150,75 грн (а.с. 9-10).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ст. 207 ЦК України).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

Реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Суд зазначає, що по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику.

Колегія суддів дослідивши банківську довідку № K8PVINVL9GDN6T0D від 04.11.2021 встановив, що ОСОБА_1 без призначення платежу при перерахунку на карту ОСОБА_2 дійсно в період із травня 2019 року і по червень 2021 року здійснював переказ коштів на різну суму.

Здійснення переказів на банківську карту відповідача не можна вважати як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики.

Оскільки договір позики між сторонами в письмовій формі не укладався, а обсяг наданих позивачем документів не свідчить про його вчинення у формі, яка встановлена для цього законом, не можна встановити істотних умов такого договору, так і строки виконання зобов?язань.

Предметом позову ОСОБА_1 вказує стягнення заборгованості, а підставою позову вказує договір позики, з посиланням на ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

У контексті завдань цивільного судочинства (статті 2, 4 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів позивача.

Отже, особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору позики і між ними відсутні договірні зобов?язання, а тому позов про стягнення боргу на підставі договору позики є безпідставним, оскільки такий договір не укладався ,цю обставину встановив і суд першої інстанції, але задовольняючі частково позов суд першої інстанції послався на ст. 1212 ЦК України, що регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Проте, позивач не ставив таких вимог і не було підставою для звернення до суду саме з цим позовом.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до суду із заявою про зміну підстав позову, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції самостійно змінив підставу позову.

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-29896св18) зазначив, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин та не може вийти за межі позовних вимог. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/21000/18.

Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, порушив норми процесуального права, зокрема диспозитивність цивільного судочинства.

Вихід суду за межі заявлених вимог є істотним порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 311 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові позивача.

Тому, з позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги на користь держави, оскільки відповідач був звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 вересня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2509,50 грн .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.Л. Дуковський

Судді: С.М. Єгорова

О.А. Письменний