ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3290/25 Справа № 185/3938/24 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

09 квітня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 245 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позову зазначає наступне. ОСОБА_1 протягом тривалого часу з 25 квітня 1977 року по 17 серпня 1978 року, та з 30 серпня 1978 року по 28 квітня 1979 року, та з 10 травня 1979 року по 19 квітня 1989 року, та з 08 червня 1989 року по 04 листопада 1994 року працював у різних структурних підрозділах на різних посадах у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання. За час роботи на підприємстві відповідача, позивача було відряджено до Чорнобильській АЕС де стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджується актом про нещасний випадок, форми Н-1 від 07 червня 1991 року. П. 11 акту форми Н-1 вказує на обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: ОСОБА_1 на шахті працював в якості машиніста гірничо виїмкових машин. За розпорядженням МВП СРСР в групі шахтарів Західного Донбасу з 13.06.1986 року по 29.06.1986 року залучався до ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно акту огляду ВТЕК № 364 від 26 серпня 1991 року позивачу було первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 25%. Згідно з виписки з акту огляду ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 14 вересня 1992 року № 739 позивачу повторно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 25%. Згідно з виписки з акту огляду ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 01 листопада 1995 року позивачу повторно безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 15%. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 жовтня 2001 року серії ДНА-01 № 251971 позивачу повторно безстроково встановлено втрату працездатності на рівні 35%. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 жовтня 2001 року серії МСЕ-ДНА-01 № 251971 позивачу первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності. Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується медичними документами. У зв`язку з нещасним випадком на виробництві порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту настання нещасного випадку на виробництві, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок нещасного випадку на виробництві, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги,дратівливості. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Ушкодження має негативний вплив не лише на працездатність позивача, а й загалом на можливість організовувати своє життя. Ця набута, внаслідок нещасного випадку на виробництві, вада нагадує про себе позивачу щохвилини та створює для нього постійний безперервний дискомфорт. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок

неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього втрату працездатності. Враховуючи, встановлення стійкої втрати працездатності, інвалідності, що порушило звичне життя, змусило постійно лікуватися, обмежувати свою життєву активність, прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя, з урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості позивач вважає, що з відповідача необхідно стягнути моральну шкоду у сумі 245 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 70 000.00 гривень без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.99-103).

Не погодившись із рішенням суду, ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявляє вимогу про скасування рішення з відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки є не належним відповідачем у справі (а.с. 107-111).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої 12.07.1968 на ім`я ОСОБА_1 , 1951 року народження, позивач з з 25 квітня 1977 року по 17 серпня 1978 року, та з 30 серпня 1978 року по 28 квітня 1979 року, та з 10 травня 1979 року по 19 квітня 1989 року, та з 08 червня 1989 року по 04 листопада 1994 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах в Приватному акціонерному товаристві «ДТЕК Павлоградвугілля».

04.11.1994 позивача звільнено з роботи на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням.

За час роботи на підприємстві відповідача, позивача було відряджено до Чорнобильській АЕС де стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджується актом про нещасний випадок, форми Н-1 від 07 червня 1991 року.

П. 11 акту форми Н-1 вказує на обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: ОСОБА_1 на шахті працював в якості машиніста гірничо виїмкових машин. За розпорядженням МВП СРСР в групі шахтарів Західного Донбасу з 13.06.1986 року по 29.06.1986 року залучався до ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно акту огляду ВТЕК № 364 від 26 серпня 1991 року позивачу було первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 25%.

Згідно з виписки з акту огляду ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 14 вересня 1992 року № 739 позивачу повторно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 25% за проф. захворюванням.

Згідно з виписки з акту огляду ВТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 01 листопада 1995 року позивачу повторно безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 15% за проф. захворюванням.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 жовтня 2001 року серії ДНА-01 № 251971 позивачу повторно безстроково встановлено втрату працездатності на рівні 35%, третю групу інвалідності за проф. захворюванням.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 жовтня 2001 року серії МСЕ-ДНА-01 № 251971 позивачу первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності з 15.10.2001 у зв`язку з роботами по ЛНА на ЧАЕС.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність спричинення позивачу моральної шкоди, провини відповідача в її спричиненні та наявності причинно-наслідкового зв`язку між винними діями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків стійкої втрати професійної працездатності у загальному розмірі 35 % та третьої групи інвалідності. Враховуючи обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд стягнув компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди в розмірі 70 000,00 грн., без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Однак, із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною третьою статті 5 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Тлумачення статті 5 та пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом дія актів цивільного законодавства в часі має футуроспективний характер, тобто спрямована на майбутнє - акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Таким чином, моментом, з яким пов`язується виникнення у позивача права на відповідне відшкодування є момент заподіяння шкоди.

Отже, спірні правовідносини з позивачем, що виникли з 26.08.1991 року (первинний огляд на ВТЕК), тобто до 01 січня 2004 року дня набрання чинності Цивільним Кодексом України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК Української РСР, які не передбачала права на відшкодування моральної шкоди. Діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, чинній станом на 23.05.1992 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, оскільки ст.440-1 ЦК Української РСР, була внесена до ЦК Української РСР - 06 травня 1993 року (на підставі Закону України "Про «внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організації» N 3188-XII).

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року, після виникнення між сторонами правовідносин. Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, набрав чинності лише 01.01.1993 року, тобто після виникнення між сторонами правовідносин.

Таким чином, правовідносини між Позивачем та Відповідачем виникли в період дії Цивільного кодексу, в редакції 1963 року, яка станом на 26.08.1991 року не передбачала врегулювання спірних правовідносин.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія факт чи відносини мали місце, а не на момент пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 та 2ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Таким чином, нормативно-правові акти, які набрали чинності після періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, в тому числі ЗУ «Про охорону праці», ст. 237-1 КЗпП України, статті 1167 та 1168 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року, не можуть бути застосовані до спірних відносин, а відтак не можуть бути і задоволені на їх підставі позовні вимоги (зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 15.05.2023 року по справі № 210/4481/22).

Події, а саме виробнича травма та первинне встановлення ВТЕК втрати професійної працездатності, що стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 , мали місце у 1991 році, та не потягнуло за собою виникнення у Позивача цивільного права на відшкодування моральної шкоди в 2024 році, оскільки законодавство, що було чинним на момент настання нещасного випадку, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди. Стаття 440-1 ЦК Української РСР (Кодекс доповнено статтею 440-1 згідно з Законом №3188-12 від 06.05.1993 року) та стаття 237-1 КЗпП України (Кодекс доповнено статтею 237-1 згідно із Законом N 1356-XIV ( 1356-14 ) від 24.12.1999 року) не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які мали місце до набрання ними чинності.

Таким чином, у роботодавця не виникло обов`язку перед позивачем з відшкодування моральної шкоди. Подібні висновки винесено у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі № 210/4481/22 (№ 61-8541св23), від 31 березня 2022 року у справ № 210/2283/20 (провадження № 61-19508св20) та від 25 січня 2018 року у справі № 219/10961/15-ц (провадження № 61-553св18).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку що суд 1 інстанції дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку із тим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві 1991 року, оскільки нормами законодавства, діючого на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою внаслідок нещасного випадку на виробництві.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати у вигляду судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2940,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля - задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2024 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» () сплачений судовий збір у розмірі 2 940,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 17 вересня 2025 року.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2025 року.

Судді: