ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 646/4917/24

провадження № 22-ц/818/3130/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року в складі судді Шихавцової А.О.

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 13.10.2017 по 03.07.2021 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Спільних дітей від шлюбу сторони не мають.

Зазначила, що під час спільного проживання подружжя мало спільний бюджет, вело спільне господарство та на спільні кошти придбали автомобіль PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 570 503,13 грн.

Вказала, що досягнути згоди щодо поділу майна у добровільному порядку сторони не змогли.

Просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 автомобіль марки PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ; провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а саме: виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 , автомобіль марки PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ; в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки в автомобілі марки PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_4 , у сумі 285 251,56 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 автомобіль марки PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ; у порядку поділу спільного сумісного майна між подружжям автомобіль марки PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 - залишено в особистій приватній власності ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 171 098,50 грн грошової компенсації за частку спільного автомобіля.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка власноручно написала розписку про те, що вона отримала від нього в якості компенсації за період спільного проживання у шлюбі 117000,00 грн, а також зазначила про те, що матеріальних претензій до нього не має, на його майно не претендує. Зазначив, що нотаріальна форма правочину пред`являється лише до нерухомого майна.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 13 жовтня 2017 року по 03 липня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12,13).

В період шлюбу 03.01.2019 ОСОБА_2 придбано автомобіль PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 570 503,13 грн (а.с.14,52).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 14.07.2016 автомобіль «Kia Cerato Koup», реєстраційний номер НОМЕР_6 , належав ОСОБА_2 (а.с.59-60).

Згідно з копією розписки, складеної ОСОБА_2 26.08.2018, останній отримав у заставу за автомобіль «Kia Cerato Koup», реєстраційний номер НОМЕР_6 , від ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 4200,00 доларів США до моменту зняття автомобілю з обліку (а.с.58).

За розпискою, складеної власноручно ОСОБА_1 від 11.01.2022, вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в якості компенсації за період спільного проживання у шлюбі: 03.07.2021 - 81 000,00 грн; 11.01.2022 - 18 000 грн; 08.03.2022 - 18 000,00 грн. Матеріальних претензій до ОСОБА_2 не має, на майно ОСОБА_2 не претендує (а.с.57).

Відповідно до звіту про оцінку майна, виконаного 25.06.2024 на замовлення ОСОБА_2 , вартість автомобіля PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 25.06.2024 складає 342 200,00 грн (а.с.44-56).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таку саму норму містять частини третя та четверта статті 368 ЦК України.

Тобто вказана норма встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18),від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17 (провадження № 61-2934св19) та від 21 квітня 2021 року у справі № 214/3609/18 (провадження № 61-3836св20).

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 214/3609/18 (провадження № 61-3836св20) вказав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 22-24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснив, що вартість майна, яка підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належать до спільної сумісної власності речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, (провадження № 61-37616св18), від 12 квітня 2022 року у справі № 750/11996/18 (провадження № 61-17520св21) та від 11 січня 2023 року у справі № 727/12392/19 (провадження № 61-4937св22).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вказане також узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 (провадження № 61-8033св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 757/34950/14-ц (провадження № 61-316св21), від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20 (провадження № 61-19299св21), від 30 серпня 2022 року у справі № 154/2487/16 (провадження № 61-20752св21), від 07 червня 2023 року у справі № 509/3416/18 (провадження № 61-8483св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи з 13 жовтня 2017 року по 03 липня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу сторонами придбано наступне майно: автомобіль PORSCHE модель CAYENNE, 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який 03 січня 2019 року зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

З договору від 03 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав спірний автомобіль за 570 503,13 грн.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та в такому випадку спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при спростуванні презумпції права спільної сумісної власності подружжя доказування покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль ОСОБА_2 посилався на те, що спірний автомобіль хоча і був набутий у період шлюбу з ОСОБА_1 , проте придбаний ним за особисті кошти, а саме за кошти отримані від продажу належного йому на праві особистої власності автомобіля «Kia Cerato Koup», реєстраційний номер НОМЕР_6 .

Судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги те, що відповідачем не надано належних доказів того, що отримані кошти за продаж автомобіля «Kia Cerato Koup», реєстраційний номер НОМЕР_6 були використані на придбання спірного автомобіля.

Таким чином ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного автомобіля, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного автомобіля, в тому числі, за його особисті кошти, отримані від продажу його іншого автомобіля.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Також погоджується колегія суддів з правильним висновком суду першої інстанції про те, що складена ОСОБА_1 11 січня 2022 року розписка не є договором щодо поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, у розумінні статей 202, 626, 627 ЦК України та статті 69 СК України.

При цьому, складена 11 січня 2022 року ОСОБА_1 розписка не містить посилань на те, що нею отримано компенсацію саме за майно, яке придбано у період шлюбу, а зазначено лише про отримання компенсації за період спільного проживання у шлюбі, а також про те, що вона не має претензій до майна ОСОБА_2 .

Крім того, у розписці, складеній 11.01.2022, стверджується про отримання коштів 08.03.2022, тобто в день, який на час складення розписки ще не настав.

Представниця позивача пояснила, що в період шлюбу подружжям було придбано й інше рухоме майно, грошові кошти, про які йдеться у розписці, не є компенсацією за автомобіль, який є предметом спору.

Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суд першої інстанції керувався тим, що договорі купівлі-продажу спірного автомобіля від 03 січня 2019 року його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний врахувати дійсну його вартість.

Ураховуючи те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля, договір купівлі-продажу транспортного засобу не містить його дійсної ринкової вартості, що визначена за домовленістю сторін, суд першої інстанції правильно вважав під час визначення вартості транспортного засобу, що підлягає поділу, і стягненні грошової компенсації 1/2 частки його вартості, врахувати як належний доказ, наданий ОСОБА_2 звіту про оцінку майна, виконаного 25.06.2024.

У випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова