Житомирський апеляційний суд
Справа №282/389/25 Головуючий у 1-й інст. Носач В. М.
Категорія 101 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 282/389/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Романівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), ОСОБА_2 , про встановлення факту смерті, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Жмуцького Миколи Володимировича на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 16 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Носача В.М. у селищі Любар,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці села Стрижівка, Житомирського району (попередня назва Любарського) Житомирської області ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Стрижівка, Любарського району (попередня назва Любарського) Житомирської області.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_5 , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис №76.

Факт народження та дата смерті ОСОБА_3 підтверджується довідкою Любарської селищної ради Стрижівського старостинського округу Житомирського району Житомирської області від 17 березня 2025 року №46, а також поясненнями мешканців села Стрижівка Житомирського району Житомирської області ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану №7 від 18 березня 2025 року, в останньому наявний запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак актовий запис про смерть відсутній.

ОСОБА_1 вказував, що той факт, що за даними державного реєстру актів цивільного стану його покійний син є юридично живим, призведе в майбутньому до утруднення прийняття спадщини після його смерті, матиме наслідком відмову нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії, а також необхідність звернення до суду.

Таким чином, встановлення факту смерті ОСОБА_3 ( НОМЕР_1 ) усуне необхідність подальшого звернення до суду із позовною заявою про визнання права власності на спадщину.

Крім того він зазначав, що 18 березня 2025 року звернувся до Романівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про видачу йому свідоцтва про смерть ОСОБА_3 .

Листом від 18 березня 2025 року за вих.№212/29.7-49 йому було відмовлено та повідомлено про те, що оскільки в нього відсутнє лікарське свідоцтво про смерть, йому рекомендовано звернутись до суду про встановлення факту смерті сина.

На даний час у нього та дружини відсутній документ встановленої форми про смерть ОСОБА_3 , виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, оскільки тіло покійного не доставлялось до районного центру для проведення патологоанатомічного розтину і медична довідка про причину смерті не видавалася.

Враховуючи викладене, отримати свідоцтво про смерть сина в інший спосіб неможливо, тому він звернувся до суду із заявою про встановлення факту його смерті.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 16 травня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Жмуцький М.В. подав апеляційну скаргу, де просить його скасувати та задовольнити заяву ОСОБА_1 і встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що на підтвердження факту смерті ОСОБА_3 суду першої інстанції була надана довідка № 46 від 17 березня 2025 року, видана Стрижівським старостинським округом Любарської селищної ради. Місцевим судом в оскаржуваному рішенні вказано, що в довідці відсутня інформація щодо первинних документів, на підставі яких орган місцевого самоврядування підтверджує факт смерті ОСОБА_3 .

Разом з тим, у цій довідці інформація про дату народження та дату смерті наводиться згідно записів погосподарської книги №2 села Стрижівка, Любарського району, Житомирської області за 1986-1990 роки.

Таким чином, інформація у вказаній довідці спростовує висновки суду щодо відсутності первинних документів щодо смерті ОСОБА_3 . А запис у погосподарській книзі №2 села Стрижівка Любарського району Житомирської області за 1986-1990 роки щодо смерті ОСОБА_3 був здійснений на підставі відповідної реєстрації (запису) у книзі запису актів громадського стану.

Відсутність запису в реєстрі актів цивільного стану щодо смерті ОСОБА_3 за наявності такого запису в погосподарській книзі, який здійснюється на підставі відповідної реєстрації (запису) у книзі запису актів громадського стану, через задавненість правовідносин та недоліків у роботі органів державної реєстрації актів цивільного стану не може мати наслідком обмежень прав заявника.

Вважає, що довідка №46 від 17 березня 2025 року, а також показання заявника та свідків щодо факту смерті ОСОБА_3 є доказами в розумінні статті 76 ЦПК України, та відповідають вимогам статей 77,78,79,80 ЦПК України, є належними, містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними, на їх підставі можна встановити обставини справи, а також достатніми з огляду на задавненість правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Жмуцький М.М. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Заінтересована особа ОСОБА_1 апеляційну скаргу визнала і також підтримала, просила її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що останнім не надано належних доказів, які б дали підстави для задоволення заяви і встановлення факту смерті сина заявника.

Колегія суддів, дослідивши обставини справи та надавши оцінку наявним доказам погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 76 (а.с. 9).

Зі змісту копії довідки, виданої 17 березня 2025 року Стрижівським старостинським округом Любарської селищної ради Житомирського району №46 слідує, що згідно записів погосподарської книги №2 села Стрижівка Любарського району Житомирської області з 1986-1990 роки у господарстві № НОМЕР_3 в жителів села Стрижівка ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10) .

Відповідно до копії Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану від 18 березня 2025 року №7, Романівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснено перевірку за первинними з 01 січня 1983 року по 31 грудня 1989 року та поновленими з 01 квітня 1987 року по 18 березня 2025 року актовими записами про смерть. Актового запису про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Стрижівка Любарського району Житомирської області, не виявлено (а.с. 18).

Із копії наданої інформації Романівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 18 березня 2024 року слідує, що ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Стрижівка Житомирського району Житомирської області, оскільки лікарське свідоцтво про смерть встановленої форми відсутнє (а.с. 19).

Як убачається із письмових пояснень свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , їм знайомі ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_1 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, засвідчили факт народження у сторін сина ОСОБА_3 , який із народження хворів, помер у березні 1986 року і похований на сільському кладовищі у селі Стрижівка ( а.с. 12, 15).

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За положеннями пункту 8 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (ч.2 ст. 319 ЦПК України).

В роз`ясненнях, що містяться в п. 13 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №15 з подальшими змінами вказано, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті і полягає у з`ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану та від оголошення особи померлою, яке провадиться за іншими правилами ЦПК.

За положеннями статті 49 ЦК України, актами цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Згідно статті 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я або судово-медичною установою документ встановленої форми, що підтверджує факт смерті. За відсутності такого документа, що підтверджує факт смерті, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту смерті.

Отже, особи, які виявили ознаки смерті іншої людини, мали повідомити заклад охорони здоров`я, а заява про реєстрацію смерті в разі неможливості одержання лікарського свідоцтва про смерть або фельдшерської довідки про смерть встановленої форми, має бути зроблена не пізніше п`яти діб з дня смерті.

Однак, як вбачається із матеріалів справи ніхто до працівників закладів охорони здоров`я чи працівників правоохоронних органів про смерть ОСОБА_3 не повідомляв, із заявою про реєстрацію смерті у встановлений термін не звертався.

Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Разом з тим, надана ОСОБА_1 копія довідки від 17 березня 2025 року складена та видана Стрижівським старостинським округом Любарської селищної ради Житомирського району №46 ОСОБА_1 про те, що його син ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , видана майже через 39 років після зазначеної в ній дати смерті особи.

Письмові пояснення двох свідків та фотокопія фотосвітлин із кладовища у розумінні вимог положень статей 77- 80 ЦПК України, не є належними, достовірними, допустимими і достатніми доказами, які підтверджують обставини смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у певному місці і за певних обставин.

Такими доказами можуть бути довідка про захоронення, дозвіл на поховання; витяг з книги реєстрації поховання померлих; документи слідчих органів; документи медичних установ, сільської ради; документи на підтвердження понесених витрат по похованню з відповідних ритуальних служб тощо.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення даного факту.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись статтями 258, 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жмуцького Миколи Володимировича залишити без задоволення, а рішення Любарського районного суду Житомирської області від 16 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено: 29 вересня 2025 року.