Справа № 156/637/24
провадження № 2/156/14/25
Р І Ш Е Н Н Я

09 вересня 2025 року сел.Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Малюшевської І.Є.,

за участю секретаря судового засідання Салатюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел.Іваничі цивільну справу № 156/637/24 за позовом

ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Лавренчук Олександр Володимирович,

до ОСОБА_2 , представник відповідача - адвокат Колодійчук Наталія Володимирівна,

ОСОБА_3 , представник відповідача - адвокат Курбай Людмила Миколаївна,

про визнання права власності на 1/2 транспортного засобу як спільного майна подружжя,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Лавренчук О.В. (в режимі відеоконференції),

представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Колодійчук Н.В.,

препредставник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Курбай Л.М. (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и в :

І. Зміст спору

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Лавренчук О.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання спільним майном подружжя транспортний засіб марки ВАЗ 11183, 2006 р.в. та здійснити поділ спільного майна подружжя, визначивши за ОСОБА_1 право власності на частки транспортного засобу та визначивши за ОСОБА_3 право на отримання грошової компенсації належної їй частки спільного майна подружжя (транспортного засобу).

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 , з 13 листопада 2004 року.

30 листопада 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рожищенського районного управління юстиції Волинської області видано Свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкова справа після його смерті, наскільки відомо позивачу, відкрита не була. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є: дружина в другому шлюбі ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 , а тому відповідачами в цій позовній заяві вказано саме цих осіб.

У період перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в кредит було придбано транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 11183, 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_1 . Наявність транспортного засобу підтверджується відповіддю на адвокатський запит від Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, з якої слідує, що автомобіль марки ВАЗ (Lada1118 Калина 2007) зареєстрований за померлим ОСОБА_4 з 2007 року. Інформації про перереєстрацію ТЗ немає.

Як стверджує сторона позивача, фактично, вказаний транспортний засіб після смерті ОСОБА_4 залишився у його дружини ОСОБА_2 , та не був повернутий співвласнику - позивачу ОСОБА_1 .

Поділ спільного майна подружжя є можливим протягом трьох років з моменту, коли одному з подружжя стає відомо, що його права на спільне право на майно подружжя у будь-якій мірі оспорюється. Зважаючи, що ОСОБА_4 помер, строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частку транспортного засобу, як спільне майно подружжя обраховується з моменту смерті другого з подружжя, оскільки з цього часу право власності на спільне майно подружжя є запереченим шляхом незаконного перебування майна у ОСОБА_2 .

Оскільки, вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і частки у цьому майні дружини та чоловіка є рівними, тому 1/2 автомобіля належить ОСОБА_1 , а 1/2 належить спадкоємцям в рівних частинах.

Так як автомобіль був придбаний дружиною та чоловіком під час шлюбу, такий транспортний засіб належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивачка звернулася до суду з вимогою про поділ вищезазначеного майна шляхом визнання права власності на 1/2 частки транспортного засобу, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на те, що т/з протягом майже трьох років перебуває у ОСОБА_2 , як спадкоємиці, і саме нею використовується, то однією з вимог позову є стягнення з відповідача компенсації 1/2частки вартості т/з, що є спільним майном подружжя.

У зв`язку із вищевикладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просить визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 транспортний засіб марки ВАЗ 11183, 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_1 . Здійснити поділ спільного майна подружжя, визначивши за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частки транспортного засобу та визначивши за ОСОБА_3 право на отримання грошової компенсації належної їй 1/2 частки спільного майна подружжя (транспортного засобу). Зобов`язати ОСОБА_2 виплатити компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу марки ВАЗ 11183, 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 59 036 грн. 50 копійок. Покласти на відповідача ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з судовим розглядом цієї справи та витрати на професійну правничу допомогу понесені позивачем.

Згідно з відзивом на позовну заяву, відповідачка ОСОБА_2 повністю не визнає позовні вимоги, які зазначені позивачкою у позовній заяві та заперечує проти задоволення у повному обсязі. Сторона відповідача № 1 вважає, що даний позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Так, з 2004 року по 2009 рік ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 . За період перебування в офіційному шлюбі у пари народилися 3 (троє) дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

15 липня 2011 року ОСОБА_4 уклав другий шлюб з ОСОБА_7 . У цьому шлюбі у подружжі народилася донька - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Згодом вони розлучились.

21.11.2018 року ОСОБА_4 уклав третій шлюб з ОСОБА_9 . За період перебування ОСОБА_4 у шлюбі з відповідачкою - ОСОБА_10 спільних дітей не було.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 помер і після його смерті відкрилася спадщина для усіх чотирьох дітей, які були зачаті ним за життя: для відповідача ОСОБА_2 (третьої дружина, яка перебувала з ОСОБА_4 в офіційному шлюбі), а також для матері ОСОБА_4 - ОСОБА_11 .

Відповідачка ОСОБА_2 у свою чергу не скористалася правом для звернення до нотаріальної контори з метою спадкування після смерті свого чоловіка.

Крім того, автомобіль марки ВАЗ 11183, був власністю покійного чоловіка відповідачки ОСОБА_2 . Відповідачка наголошує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , остання чомусь не зверталася до суду про поділ спільного майна - автомобіля, однак звернулася до суду про визнання права власності майже через три роки після смерті ОСОБА_4 .

Позивачем було зазначено, що даний автомобіль взято у кредит подружжям, проте жодного доказу на підтвердження даного факту не додано. Також не додано жодного доказу того факту, що даний автомобіль залишився саме у відповідачки - ОСОБА_2 після смерті її чоловіка.

Сторона відповідачки ОСОБА_2 зазначає, що за декілька днів до смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) на ОСОБА_4 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Саме після 25.05.2021 року автомобіль марки ВАЗ-11183, який належав ОСОБА_4 не перебував на подвір`ї будинку, в якому проживало подружжя. Тобто після 25.05.2021 року відповідачка ОСОБА_2 більше не бачила та не користувалася спірним автомобілем, крім того їй не було відомо де перебував даний автомобіль. Оскільки чоловік відповідачки ОСОБА_2 помер, 30.09.2021 року постановою Іваничівського районного суду Волинської області провадження у справі №156/450/21 щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито.

Сторона відповідачки ОСОБА_2 вважає, що позивачем не доведено та не надано жодного доказу, який міг би підтвердити факт знаходження у саме відповідачки транспортного засобу протягом трьох років після смерті ОСОБА_4 .

Також відповідачка ОСОБА_2 повністю не погоджується з середньою ринковою вартістю оспорюваного автомобіля, яка була зазначена позивачем у розмірі 2 966,00 $. Позивач, взявши найбільші суми оголошень, які розміщені на сайті АвтоРіа щодо продажу автомобіля даної марки, вирахував середню ціну на автомобіль. При цьому відповідно до даного сайту ціна на вищевказану марку автомобіля стартує від 1 350,00 $.

Щодо судових витрат позивача, то сторона відповідача зазначає, що до матеріалів справи не додано детального розрахунку судових витрат, які понесла та очікує понести позивач у зв`язку з розглядом даної справи у суді. Крім того, зазначена позивачем сума витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 є надто завищеною та неспівмірною із складністю даної справи.

Матеріали справи не містять відомостей про надання правової допомоги позивачу саме адвокатом Лавренчуком Олександром Володимировичем, не надано Договору про надання правової допомоги, а також інших документів, які б підтверджували факт оплати послуг за правову допомогу, а також безпосередньо факт надання правової допомоги адвокатом клієнтові (акти виконаних робіт). За таких обставин сторона відповідача ОСОБА_2 вважає, що позивачем не доведено, понесені витрати на правові послуги адвоката у даній справі, а тому задоволенню не підлягає і вимога про їх стягнення.

Позатим, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Колодійчук Н.В. просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за оплату послуг на правничу допомогу у розмірі 7 000 гривень, посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_2 звернулася за правничою допомогою до Адвокатського об`єднання

«ВАШ НАДІЙНИЙ АДВОКАТ» (далі - Адвокатське об`єднання). 19 серпня 2024 року між відповідачем та Адвокатським об`єднанням укладено Договір №150 про надання правової допомоги. Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 Договору, Адвокатське об`єднання, на підставі звернення клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання правничої допомоги: комплексне ведення цивільної справи № 156/637/24 в Іваничівському районному суді Волинської області на стороні відповідача. 19 серпня 2024 року відповідачем було сплачено суму коштів у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 коп. за правову допомогу на підтвердження чого надано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 66 від 19 серпня 2024 року.

Попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які поніс/очікує понести відповідач у зв`язку із розглядом даної справи в Іваничівському районному суді Волинської області подається в Додатку №1 до відзиву на позовну заяву. На підтвердження виконання роботи Адвокатським об`єднанням відповідачу були підготовлені та надані акт приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання правничої/правової допомоги від 19 серпня 2024 року.

Відповідачка № 2 ОСОБА_3 позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову.

ІІ. Позиція учасників справи

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Лавренчук О.В. у судовому засіданні у режимі відеоконференції підтримав позовні вимоги у повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві. Зазначив, що за період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було придбано автомобіль за 2966 дол. США, що є еквівалентом 118 063 гривень. 30.09.2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано, а ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є його третя дружина відповідачка ОСОБА_2 та відповідачка дочка ОСОБА_3 .

Представник позивачки вказав, що позовна давність у цій категорії справ починається з моменту, коли особі стало відомо про порушення її права.Просив позов задовольнити та стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 судові витрати у справі.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 вказала, що з ОСОБА_4 уклали шлюб з 2019 року. Вона є його третьою дружиною. Похорон ОСОБА_4 оплатила вона, однак спадщину після його смерті не приймала. Де перебував раніше і на теперішній час де перебуває спірний автомобіль - їй невідомо. Спірне авто ОСОБА_2 бачила на подвір`ї її будинку за п`ять днів до смерті ОСОБА_4 . З першою дружиною у ОСОБА_4 було троє спільних дітей, з другою 1 дитина, а з нею спільних дітей не було. Підтвердила, що спірний автомобіль тричі продавався. Спірним автомобілем користувався швагро ОСОБА_4 у період, коли ОСОБА_12 перебував у зоні АТО.

Так як вона часто їздила на заробітки у Польщу, то їй достеменно не відомомо про місце перебування цього автомобіля, адже не може безперечно стверджувати, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_13 цей автомобіль був у їхньому, чи його, зокрема, постійному користуванні. Підтвердила, що вона не є спадкоємицею після смерті свого чоловіка, із заявою до нотаріуса не зверталася і не є такою, що автоматично прийняла спадщину, адже померлий чоловік не був зареєстрований у її домоволодінні, а є зареєстрованим за місцем проживання його матері.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Колодійчук Н.В. проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що ОСОБА_2 спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_4 не прийняла. Спірний автомобіль у відповідачки ОСОБА_2 не перебуває ні у власності, ні в користуванні. Даказів протилежного матеріали справи не містять. Крім того зазначила, що позивачка пропустила строк позовної давності, встановлений ч. 2 ст. 72 СК України. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути з позивачки на користь відповідачки ОСОБА_2 понесені останньою судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Курбай Л.М. у судовому засіданні у режимі відеоконференції просила позов задовольнити. Зазначила, що спірне майно опинилось у власності в іншої особи, а тому позов вважає підставним.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Іваничівського районного суду Волинської області Бахаєва І.М. від 04.04.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення вказаних в ухвалі суду недоліків позовної заяви.

02.08.2024 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження.

03.09.2024 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву.

12.09.2024 року від представника позивача ОСОБА_14 надійшла заява про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Ухвалою суду від 22.10.2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залишено без розгляду.

22.10.2024 від представника позивача Лавренчука О.В. надійшла заява про залучення співвідповідачів. Ухвалою суду від 22.10.2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залишено без розгляду.

27.11.2024 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. Заява мотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя - транспортного засобу вже після пропущеного строку позовної давності (три роки) Так, 30.11 2009 року Відділом реєстрації акті в цивільного стану Рожищенського районного управління юстиції у Волинській області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано, а з позовною заявою позивачка звернулася до суду після спливу майже 15 років (27.05.2024 року). Тобто позивачка із моменту розірвання шлюбу (30.11.2009 року) не скористалася правом звернення до суду щодо поділу спірного майна (автомобіля). Проте позивачка достовірно знала, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний у шлюбі з ОСОБА_4 і звернулася до суду з позовною заявою із пропуском трирічного строку. На підставі викладеного, сторона відповідачки ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у зв`язку із пропуском позовної давності.

06.12.2024 року від представника позивача ОСОБА_14 надійшла заява про виклик свідків. Заяву вирішено судом ухвалою суду від 25.05.2025.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2024 року у зв`язку із звільненням 24 грудня 2024 року з посади у відставку судді ОСОБА_15 , головуючим суддею у зазначеній справі визначено суддю Малюшевську І.Є.

Ухвалою судді від 31.12.2024 року прийнято до провадження судді Малюшевської І.Є. цивільну справу № 156/637/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та призначено підготовче засідання.

25.05.2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Колодійчук Н.В. надійшло клопотання про виклик свідка. Клопотання вирішено судом ухвалою суду від 25.05.2025.

Ухвалою суду від 25.05.2025 року у задоволенні клопотання адвоката Колодійчук Наталії Володимирівни про повторне витребування інформації відмовлено та продовжено строк проведення підготовчого провадження у цивільній справі № 156/637/24 до 25 березня 2025 року.

01.04.2025 року від представника позивача Лавренчука О.В. надійшла заява про виклик свідків.

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 08.04.2025 року клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Колодійчук Н.В. про застосування строків позовної давності у справі № 156/637/24 постановлено вирішити при ухваленні рішення по суті. Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука О.В. про виклик у судове засідання та допит свідків задоволено. Клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Колодійчук Н.В. про виклик у судове засідання та допит свідка - задоволено. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання визнано обов`язковою явку позивачки ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Заявлені у клопотанні представника позивача ОСОБА_14 та представника відповідача ОСОБА_16 свідки у судовому засіданні не допитувались у зв`язку із неявкою в судове засідання свідків. Проте ні позивач, ні відповідчі, ні їх представники не наполягали на їх допиті.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

Як встановлено в судовому засіданні з 2004 року по 2009 рік ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 .

За період перебування в офіційному шлюбі у подружжя народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 67-69, том 2).

Відповідно до відповіді ТСЦ МВС № 0741 від 01.05.2024 року, згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів автомобіль марки ВАЗ 11183, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 зареєстрований за гр. ОСОБА_4 з 21.02.2007 року (а.с.10, том 1).

Як стверджує позивачка ОСОБА_1 за період перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 спірний автомобіль було взято у кредит, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини позивачкою до матеріалів справи не долучено.

30.11.2009 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.11, том 1).

15 липня 2011 року ОСОБА_4 уклав другий шлюб з ОСОБА_17 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (а.с.70, том 1).

За період перебування у шлюбі ОСОБА_18 та ОСОБА_4 у них народилася донька - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , даний факт підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 71, том 1).

21.11.2018 року ОСОБА_4 уклав третій шлюб з ОСОБА_9 , даний факт підтверджується Свідоцтвом про шлюб (а.с. 72, том 1). За період перебування ОСОБА_4 з ОСОБА_9 спільних дітей не було.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим повторно 08.03.2024 (а.с.12, том 1).

Як стверджує сторона позивача, фактично, вказаний транспортний засіб після смерті ОСОБА_4 залишився у його дружини ОСОБА_2 , та не був повернутий співвласнику позивачу ОСОБА_1 . Обставини щодо перебування спірного т/з у користуванні ОСОБА_2 заперечує.

Позивачка вважає, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і частки у цьому майні дружини та чоловіка є рівними, тому 1/2 автомобіля належить ОСОБА_1 , а 1/2 належить спадкоємцям ОСОБА_4 в рівних частинах. Відповідачка ОСОБА_2 у свою чергу не скористалася правом для звернення до нотаріальної контори з метою спадкування після смерті свого чоловіка.

Відповідачка № 2 ОСОБА_3 позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щодо задоволення позову.

V. Застосоване судом законодавство

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1, 4 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6, 7 с. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

VI. Висновки суду

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд виснував таке.

Як вбачається із позовної заяви спір виник щодо поділу майна подружжя - спірного автомобіля. Оскільки один з поружжя, а саме чоловік, станом на момент звернення з позовом, помер, то позивачем відповідачами у цьому спорі зазначено третю дружину померлого ОСОБА_19 та старшу доньку померлого від першого шлюбу ОСОБА_3 (донька позивачки), які, на переконання позивачки, є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , відтак є належними відповідачами в даному спорі.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Згідно ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Таким чином, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З огляду на зазначене, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

У цій справі позов про поділ майна подружжя заявлений першою дружиною до іншої дружини, яка перебувла у шлюбі з тим же чоловіком на час його смерті. Однак шлюбні відносини із позивачкою та померлим чоловіком передували шлюбним відносинам з тим же чоловіком та відповідачкою ОСОБА_20 "яною, відповідачка ОСОБА_21 не була стороною правовідносин спільної сумісної власності, що виникли між позивачкою та померлим чоловіком у період їхнього шлюбу та після смерті чоловіка відповідачка ОСОБА_21 не прийняла спадщину, а отже, не набула жодних прав на майно, що підлягає поділу.

Згідно з ч. 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкування це перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України, особа, яка має право на спадкування, набуває права на спадщину за умови її прийняття. Частиною 2 ст. 1270 ЦК України встановлено, що строк для прийняття спадщини становить шість місяців з дня відкриття спадщини.

Якщо особа не прийняла спадщину у визначений законом строк, вона втрачає право на неї, і відповідно не набуває ані майнових прав, ані обов`язків щодо майна, що входить до спадкової маси.

Як вбачається із відповіді Горохівської державної нотаріальної контори Волинської області від 19.1.2024 року №01-09/680, що спадкова справа після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заведена.

Отже, ні відповідачка 1 ОСОБА_2 , ні відповідачка 2 - ОСОБА_3 не є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , оскільки не прийняли спадщину, не стали власниками чи співвласниками спірного автомобіля, відтак зазначені особи не можуть бути стороною спору про поділ цього майна.

В процесі розгляду справи під час з`ясування вказаних обставин представник позивача зазначив суду, що не бажає скористатися правом щодо заміни відповідачів, оскільки вважає їх належними.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 14-22цс20 (провадження № 14-22цс20) сформовано правовий висновок, за яким при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що у період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 ними, як подружжям, в кредит було придбано транспортний засіб спірний автомобіль ВАЗ 11183, 2006 року випуску. Однак, позивачкою порушено вимоги ст.ст. 13, 81 ЦПК України та не надано суду будь-яких належних і допустимих доказів, які б давали можливість встановити час фактичного придбання спірного автомобіля та визначити джерело придбання подружжям цього майна.

Під час вирішення питання щодо обсягу спільно нажитого майна ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 суд враховує саме час його фактичного придбання, а не час державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем з огляду на те, що відповідно до п. 3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371) державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції транспортних засобів установленим вимогам правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація транспортного засобу не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, джерело його походження, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доводи сторони позивачки про те, що спірний автомобіль ВАЗ 11183, 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , право власності на який з 21.02.2007 року було зареєстровано у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів на ім`я ОСОБА_4 , був придбаний у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в кредит не підтверджені жодними доказами.

Таким чином, позивачкою не доведено час та підстави, на яких вона та ОСОБА_4 набули право власності на спірний автомобіль, а також джерело придбання цього майна. У зв`язку з вищевикладеним, суд виснував, що позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.

Крім того, сторона відповідачки ОСОБА_2 просила суд під час вирішення спору застосувати наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулася до суду після спливу 3-річного строку після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 та постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у праві № 372/176/17 (провадження № 61-12509св19).

Враховуючи, що під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за життя останнього спору щодо транспортного засобу ВАЗ 11183 не було, зважаючи на те, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом у трирічний строк з дня смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 строк позовної давності не пропустила.

Проте суд не застосовує строки позовної давності, оскільки дійшов висновку про необгрунтованість позову по суті.

Також, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд встановив, що відповідачка 2 ОСОБА_3 у судовому засіданні визнала позовні вимоги та просила суд задоволити позовні вимоги повністю. Як убачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідачка 2 являється донькою позивачки та з аналізу позовних вимог вбачається що до неї заявлено лише першу вимогу про визнання автомобіля спільним майном подружжя, інші позовні вимоги стосуються лише відповідачки 1 ОСОБА_22 . Таким чином, на момент звернення до суду право позивача не є порушеним, невизнаним чи оспорюваним відповідачкою 2 в цій частині, в якій до неї пред`явлено матеріально-правову вимогу, що є обов`язковою умовою для судового захисту згідно зі ст. 4 ЦПК України. За таких обставин суд дійшов висновку, що визнання відповідачкою 2 позову суперечить закону, а тому не може бути прийняте судом.

Інші доводи сторін не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків у межах предмету та підстав позову остаточно уточненого стороною позивачки ОСОБА_1 . Так, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

VIІ. Судові витрати

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1 211 грн. 00 коп. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог витрати щодо сплати судового збору суд залишає за позивачем.

Також, слід вказати, що стороною позивачки до матреіалів справи не долученодоказів на підтвердження надання ОСОБА_1 правової допомоги адвокатом Лавренчуком О.В.: не надано договору про надання правової допомогита інших документів, які б підтверджували факт оплати послуг за правову допомогу, а також безпосередньо факт надання правової допомоги адвокатом клієнтові (акти виконаних робіт). Відтак, витрати позивача на надання професійної правничої допомоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому, також враховуючи відмову у задоволенні позову - задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення понесених відповідачкою ОСОБА_2 судових витрат на сплату послуг на правничу допомогу у розмірі 7000 гривень, суд дійшов висновку, що такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки, оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, а такі витрати документально підтверджені квитанцією до прибуткового касового ордера № 66 від 19 серпня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені на правничу допомогу судові витрати у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 коп.

Понесені ОСОБА_1 судові витрати у справі залишити за позивачкою.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Лавренчук Олександр Володимирович, ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса: вул. Л. Українки, 65/3, а/с 36, м. Луцьк, 43025, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 365 від 21.04.2008 року та ордеру;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Колодійчук Наталія Володимирівна, адреса: АДРЕСА_3 , діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1618 від 21.03.2017 року;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Курбай Людмила Миколаївна, ІНФОРМАЦІЯ_10 , адреса: вул. Б. Хмельницького, буд. 35, каб 12, м. Луцьк, 43025, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1111 від 22.03.2019 року та ордеру.

Повний текст судового рішення складено 22.09.2025.

Суддя І.Є. Малюшевська