КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Тараса Володимировича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Фролової І.В. в м. Київ 05 травня 2025 року щодо відмови у забезпеченні позову у справі за заявою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Тараса Володимировича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2025 року позивач приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Артемчук Т.В. в інтересах стягувача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення, просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , що належить ОСОБА_4 .

Заяву мотивував тим, що у цій справі приватний виконавець звернеться з позовом в інтересах стягувача у виконавчому провадженні щодо оспорення фраудаторних правочинів, вчинених боржником на його шкоду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року в задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовлено.

Позивач приватний виконавець Артемчук М.В., не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року та вжити заходи забезпечення позову відповідно до його вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладав обставини, зазначені в заяві про забезпечення позову до подання позовної заяви, вказував, що процесуальна можливість подання заяви про забезпечення позову до його подання прямо передбачена нормами ЦПК України.

Вказував, що у заяві про забезпечення позову ним обґрунтовано як необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову, так і звернуто увагу на наявність ризиків відчуження квартири, надано підтвердження наміру продажу відповідної квартири.

Крім того, судом першої інстанції не враховано доводи заявника з посиланням на відповідну судову практику. Так, у справі № 904/1934/23 Верховний Суд звернув увагу, що у випадку подання позову про стягнення коштів можливість відповідача у будь-який момент розпоряджатися коштами, які зберігаються на його рахунках, так і відчужити майно, яке перебуває у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Також приватним виконавцем наведено причини, що можуть зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки зазначене майно може буде відчужене до ухвалення судового рішення у справі, що унеможливить захист прав стягувача ОСОБА_1 як кредитора та зробить неефективним звернення позивача до суду з цим позовом.

Судом також не враховано, що у даній справі звернення виконавця із заявою про забезпечення позову обумовлені недобросовісною поведінкою боржника ОСОБА_2 щодо безоплатного відчуження усього належного йому нерухомого майна та фактичного унеможливлення виконання рішення суду щодо нього та неможливості задоволення вимог кредитора ОСОБА_1 , не враховано, що нинішній титульний власник квартири є його тещею, тобто близькою особою, а майбутній позов направлений на реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Наголошував, що невиконання судових рішень нівелює довіру до держави і судової системи в цілому.

В судовому засіданні 17 вересня 2025 року приватним виконавцем заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи роздрукованих у належній якості копій матеріалів зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_5 через неналежну якість додатків до заяви про забезпечення позову, які знаходяться в матеріалах справи, що унеможливлює сприйняття їх змісту та оцінку, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Артемчук Т.В. пояснив, що додатки до заяви направлені ним через систему «Електронний суд» до суду першої інстанції в належній якості. Дане клопотання з метою належного розгляду справи, було задоволено апеляційним судом.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилався на те, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). На момент укладення вказаних договорів жодних обмежень, що пов`язані з розпорядженням та використанням майна (квартири за адресою АДРЕСА_2 ) накладено не було, а наміри, які свідчать, що відповідачем здійснені дії, направлені на ухилення від зобов`язань після пред`явлення узаконених вимог, судом не встановлено. Договори, яким позивач намагається надати ознаки фраудаторних, в дійсності укладались у зв`язку з ситуацією в державі та вірогідністю призова ОСОБА_2 на службу за мобілізацією, та можливих негативних наслідків.

Звертав увагу, що вказана квартира дійсно виставлена на продаж та фігурує на інтернет-сайтах агентства з нерухомості. Крім того, продаж квартири був узгоджений з позивачем ОСОБА_1 , який і надав контакти агентства з нерухомості з метою отримання суми боргу від продажу квартири.

Вказував, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до ст. 274 ЦПК України було укладено мирову угоду, в зв`язку з чим були здійснені зазначені дії для виконання рішення суду.

Крім того, 07 липня 2025 року Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалене рішення по справі № 755/7216/21 про скасування виконавчого листа від 10 лютого 2023 року, на підставі якого було відкрите виконавче провадження № НОМЕР_4 від 04 березня 2024 року, та визнано його таким, що не підлягає виконанню.

Провадження № НОМЕР_4 від 04 березня 2024 року є основою для звернення приватного виконавця Артемчука Т.В. до Шевченківського районного суду м. Києва з вимогами до ОСОБА_2 .

У відповідь на відзив на апеляційну скаргу приватний виконавець Артемчук Т.В. надав додаткові пояснення. Вказував, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2025 року в справі № 755/7216/21 постановлено заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гуслякова М.М. про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, задовольнити частково. Виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом м. Києва від 10 лютого 2023 року в справі № 755/7216/21, на підставі якого було відкрите виконавче провадження № НОМЕР_4 від 04 березня 2024 року, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Постановою приватного виконавця від 07 серпня 2025 року виконавче провадження № НОМЕР_4 закінчене на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, в провадженні приватного виконавця залишається на виконанні виконавче провадження № НОМЕР_6, відкрите на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року у справі № 755/7216/21.

Стягувачем ОСОБА_1 подано до Дніпровського районного суду м. Києва заяву від 21 липня 2025 року про виправлення помилки у виконавчому листі, виданому Дніпровським районним судом м. Києва 26 лютого 2024 року у справі № 755/7216/21, шляхом зазначення у ньому вірної резолютивної частини рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року у справі № 755/7216/21, з урахуванням його перегляду Київським апеляційним судом та Верховним Судом.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2025 року у справі № 755/7216/21 внесено виправлення у виконавчий лист, виданий 26 лютого 2024 року, у тексті виконавчого листа резолютивну частину викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 000 грн. - заборгованості за договором позики, 1 109 589,04 грн. - відсотки за користування коштами, 81 418,71 грн. - 3 % річних, 231 211,99 грн. - інфляційних втрат, та 125 000 грн. - моральної шкоди».

Таким чином, як на момент звернення до суду першої інстанції, так і на поточну дату між сторонами наявний спір, до суду першої інстанції подано відповідний позов у зв`язку з тим, що рішення суду у справі № 755/7216/21 залишається невиконаним.

Визнавав, що дійсно між боржником ОСОБА_2 та стягувачем ОСОБА_1 12 серпня 2024 року була укладена угода про порядок виконання рішення суду, за змістом якої сторони домовились про сплату боржником на користь стягувача суми у розмірі 62000 доларів США (яка менше за розмір заборгованості, встановлений рішеннями судів у справі № 755/7216/21) до 01 грудня 2024 року, але не пізніше 3 робочих днів з дня продажу квартири АДРЕСА_1 . В подальшому додатковою угодою від 28 листопада 2024 року сторони домовились внести зміни в угоду в частині суми та строків виконання та викласти п. 3 у наступній редакції: «Сума у розмірі 65000 доларів США підлягає сплаті боржником на користь стягувача до 01 березня 2025 року, але не пізніше 3 робочих днів з дня продажу квартири АДРЕСА_1 ». Відповідно до п. 8 угоди, у випадку невиконання цієї угоди в строк, визначений у п. 3 цієї угоди, така угода втрачає чинність і сторони повертаються в стан взаємовідносин, який існував до її підписання.

Саме в зв`язку з тим, що боржником ОСОБА_2 не було виконано у відповідний строк умови вищезазначеної угоди, не здійснено оплати обумовленої суми коштів, було ініційовано позов у справі № 761/22780/25.

Відзначав, що відповідна угода не розцінювалась ні стягувачем, ні приватним виконавцем як мирова угода, яка підлягає затвердженню судом відповідно до ст. 434 ЦПК України, оскільки зміст вищезазначеної угоди цього не передбачав, а також жодним чином не гарантував стягувачу отримання коштів у разі прострочення, тим більше, що затвердження судом мирової угоди є підставою для закінчення виконавчого провадження з відповідними наслідками.

До пояснень приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Т.В. додано копію постанови від 07 серпня 2025 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_4 про виведення виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 755/7216/21, виданого 10 лютого 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 000 грн. заборгованості за договором позики, 1 000 000 грн. відсотків за користування та 10 000 грн. спричинення моральної шкоди, а всього стягнуто 3 510 000 грн.; про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11350 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору;

копію постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Т.В. від 07 серпня 2025 року у ВП № НОМЕР_4 про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з набранням законної сили ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2025 року в справі № 755/7216/21, якою виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом м. Києва від 10 лютого 2023 року в справі № 755/7216/21, на підставі якого було відкрите виконавче провадження № НОМЕР_4 від 04 березня 2024 року, визнано таким, що не підлягає виконанню;

копію ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року в справі № 755/7216/21, якою внесено виправлення у виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом м. Києва від 26 лютого 2024 року по справі № 755/7216/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики. У тексті виконавчого листа № 755/7216/21, виданого Дніпровським районним судом м. Києва від 26 лютого 2024 року, резолютивну частину викладено в наступній редакції, а саме: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 000 грн. - заборгованості за договором позики, 1 109 589,04 грн. - відсотки за користування коштами, 81 418,71 грн. - 3 % річних, 231 211,99 грн. - інфляційних втрат, та 125 000 грн. - моральної шкоди»;

копію позовної заяви ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів, скасування державної реєстрації права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення. Позов подано до Шевченківського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» 28 травня 2025 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 2019686/23, провадження № 61-18173св23.

Так, заяву про забезпечення позову позивач мотивував тим, що ним як приватним виконавцем здійснюється примусове виконання зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_5 від 04 березня 2024 року про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 з виконання виконавчих документів: виконавчого листа № 755/7216/21, виданого 26 лютого 2024 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1109589,04 грн. відсотків за користування коштами, 81418,71 грн. - 3 % річних, 231211,99 грн. інфляційних втрат та 125000 грн. моральної шкоди, а також виконавчого листа № 755/7216/21, виданого 10 лютого 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500000 грн. за договором позики, 1000000 грн. за користування та 10000 грн. за спричинення моральної шкоди, всього 3510000 грн., та 11350 грн. судового збору.

В ході здійснення визначених Законом України «Про виконавче провадження» заходів, направлених на встановлення майнового стану боржника ОСОБА_2 та виконання рішення судів у справі № 755/7216/21, приватним виконавцем встановлено відсутність у боржника грошових коштів та майна, на які можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача, що обумовлене відчуженням боржником ОСОБА_2 усього належного йому майна. Так, після відкриття Дніпровським районним судом м. Києва провадження у справі № 755/7216/21 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу боржником укладено низку цивільно-правових договорів щодо належного йому нерухомого майна, а саме договір дарування частини квартири, посвідчений 19 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. за реєстровим № 38, відповідно до якого боржник ОСОБА_2 відчужив (подарував) безоплатно своєму синові ОСОБА_7 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 ; договір про виділ майна із спільної сумісної власності подружжя, посвідчений 29 липня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. за реєстровим № 434, відповідно до якого боржник ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 , маючи на меті припинити право спільної сумісної власності подружжя, виділили ОСОБА_3 нерухоме майно - садовий будинок АДРЕСА_4 , та земельну ділянку № НОМЕР_1 за цією ж адресою. За умовами договору вказане нерухоме майно буде особистою приватною власністю ОСОБА_3 ; договір про виділ майна із спільної сумісної власності подружжя, посвідчений 21 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Якушевою Є.А. за реєстровим № 204, відповідно до якого боржник ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 , маючи на меті припинити право спільної сумісної власності подружжя, виділили ОСОБА_3 нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 . За умовами договору вказана квартира буде особистою приватною власністю ОСОБА_3 . У подальшому дружина боржника ОСОБА_3 відчужила (подарувала) безоплатно своїй матері ОСОБА_4 квартиру за вказаною адресою.

Вказував, що договори мають ознаки фраудаторних.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року в справі № 753/16642/24 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за позовом приватного виконавця Артемчука Т.В. в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна із спільної сумісної власності подружжя недійсним, скасування державної реєстрації права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення. Позов стосується відчуження садового будинку АДРЕСА_4 , та земельної ділянки.

У позові, що буде подано, оскаржуватимуться цивільно-правові договори із вимогою про визнання їх недійсними, як таких, що укладені з метою ухилення від звернення стягнення на нерухоме майно. На теперішній час спірне нерухоме майно належить відповідачу ОСОБА_4 , матері дружини боржника, тобто остання має право на його відчуження. тому є всі підстави вважати, що майно може бути відчужене до ухвалення судового рішення у справі, що унеможливить захист прав стягувача ОСОБА_1 як кредитора та зробить неефективним звернення позивача до суду з цим позовом. Крім того, на даний час вказана квартира виставлена на продаж (https://blagovist.ua/object/285284452). Саме тому приватний виконавець просить забезпечити позов у цій справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом цивільно-правового договору, який оскаржується.

На підтвердження зазначених обставин приватним виконавцем надано копію матеріалів зведеного виконавчого провадження ЗВП № НОМЕР_5, у якому боржником значиться ОСОБА_2 , відкрите на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 від 04 березня 2024 року на примусове виконання виконавчого листа № 755/7216/21, виданого 26 лютого 2024 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1109589,04 грн. відсотків за користування коштами, 81418,71 грн. - 3 % річних, 231211,99 грн. інфляційних втрат та 125000 грн. моральної шкоди, а також виконавчого листа № 755/7216/21, виданого 10 лютого 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500000 грн. за договором позики, 1000000 грн. за користування та 10000 грн. за спричинення моральної шкоди, всього 3510000 грн., та 11350 грн. судового збору.

Згідно матеріалів зведеного виконавчого провадження, приватним виконавцем здійснювалась перевірка майнового стану боржника.

До матеріалів виконавчого провадження долучено копію ухвали Дніпровського районного суду м. Києва в справі № 755/7216/21, на примусове виконання рішення за яким в подальшому було видано виконавчий лист, про відкриття провадження в справі від 18 червня 2021 року.

Також до матеріалів виконавчого провадження долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо належного боржнику ОСОБА_2 нерухомого майна, а також копії договорів: договору дарування від 19 січня 2022 року, на підставі якого ОСОБА_2 відчужено частину квартири за адресою АДРЕСА_3 на користь свого сина ОСОБА_7 , договору про виділ майна із спільної сумісної власності подружжя від 29 липня 2022 року, на підставі якого ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 домовились виділити ОСОБА_3 зі спільної сумісної власності подружжя садовий будинок АДРЕСА_4 ; договору про виділ майна із спільної сумісної власності подружжя від 21 жовтня 2022 року, на підставі якого ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 домовились виділити ОСОБА_3 зі спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому ОСОБА_3 відчужила квартиру за вказаною адресою на користь своєї матері ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 15 червня 2023 року.

Також у матеріалах виконавчого провадження наявна копія угоди про порядок виконання рішення суду, укладеної 12 серпня 2024 року стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 , із додатковою угодою від 28 листопада 2024 року, якими передбачено, що боржник зобов`язується погасити заборгованість перед стягувачем та сплатити основну винагороду приватного виконавця у розмірі та порядку, що визначений цією угодою. Сума у розмірі 65000 доларів США підлягає сплаті боржником на користь стягувача до 01 березня 2025 року, але не пізніше трьох робочих днів з дня продажу квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, у матеріалах виконавчого провадження наявна копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_8 від 21 жовтня 2022 року, яка підтвердила, що нею отримано від ОСОБА_2 повний розрахунок за договором позики, а також підтвердила, що зобов`язання за договором іпотеки, посвідченого 13 лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. за реєстровим № 106, ОСОБА_2 повністю виконані, з урахуванням викладеного підтверджує відсутність до ОСОБА_2 будь-яких претензій матеріального та фінансового характеру, які б стосувались виконання нею умов згаданих вище договорів позики та іпотеки та просить зняти заборону відчуження квартири за адресою АДРЕСА_2 , накладену 13 лютого 2018 року приватним нотаріусом Кірюховою Н.С. за реєстровим № 107 та припинити відповідні записи про заборону та іпотеку в Державному реєстрі речових прав.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 квітня 2025 року, іпотека припинена 21 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. на підставі заяви іпотекодержателя ОСОБА_8 .

Оцінюючи наявність у приватного виконавця повноважень звертатися до суду з заявою про забезпечення позову до його пред`явлення в інтересах стягувача у виконавчому провадженні, апеляційний суд враховує, що обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу; повноваження виконавця на звернення з позовною заявою, апеляційною скаргою є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі з апеляційною скаргою на рішення суду, згідно з яким майно вибуло із власності боржника та яке може вплинути на можливість задоволення вимоги стягувача за рахунок такого майна та виконання судового рішення про стягнення боргу.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11(провадження № 14-31цс21), постановах Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 495/6903/21 (провадження № 61-12362св22), від 10 травня 2023 року у справі № 509/84/14-ц (провадження № 61-10946св22), від 27 липня 2024 року у справі № 501/2519/18 (провадження № 61-12146 св 23).

Відмовляючи приватному виконавцю в задоволенні заяви про забезпечення позову до його пред`явлення, суд першої інстанції виходив із того, що заявник не обґрунтував належним чином необхідність вжиття заходу забезпечення позову і не зазначив причин, що можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин не свідчить про необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 2, 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.

Відповідно до ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Крім того, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Відповідач ОСОБА_4 , будучи власником спірного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , правомірність відчуження якого на її користь оскаржується позивачем, має об`єктивну можливість розпорядитися належним їй нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що призведе до необхідності приватному виконавцю звертатися з новими позовами до нових власників спірного майна.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, згідно яких те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього, ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність обставин, які б свідчили, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи, та здійснені без урахування судом підстав та предмету позову.

Таким чином, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Т.В. про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що в провадженні приватного виконавця залишається на виконанні виконавче провадження № НОМЕР_6, відкрите на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року у справі № 755/7216/21.

Стягувачем ОСОБА_1 подано до Дніпровського районного суду м. Києва заяву від 21 липня 2025 року про виправлення помилки у виконавчому листі, виданому Дніпровським районним судом м. Києва 26 лютого 2024 року у справі № 755/7216/21, шляхом зазначення у ньому вірної резолютивної частини рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року у справі № 755/7216/21, з урахуванням його перегляду Київським апеляційним судом та Верховним Судом.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2025 року у справі № 755/7216/21 внесено виправлення у виконавчий лист, виданий 26 лютого 2024 року, у тексті виконавчого листа резолютивну частину викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 000 грн. - заборгованості за договором позики, 1 109 589,04 грн. - відсотки за користування коштами, 81 418,71 грн. - 3 % річних, 231 211,99 грн. - інфляційних втрат, та 125 000 грн. - моральної шкоди».

Таким чином, рішення суду в справі № 755/72156/21 залишається невиконаним, і як на момент звернення до суду першої інстанції в квітні 2025 року, так і на поточну дату між сторонами наявний спір з приводу правомірності відчуження боржником у виконавчому провадженні належного йому нерухомого майна, в зв`язку з чим до суду першої інстанції приватним виконавцем в інтересах стягувача ОСОБА_1 в травні 2025 року подано відповідний позов (справа № 761/22780/25), провадження у якому відкрите ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року.

Предметом позову по даній справі № 761/22780/25 за позовом ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів, скасування державної реєстрації права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення, яка з 09 червня 2025 року перебуває в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва, є оскарження договору про виділ майна із спільної сумісної власності подружжя від 21 жовтня 2022 року, на підставі якого ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 домовились виділити ОСОБА_3 зі спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 , та договір дарування квартири від 15 червня 2023 року, відповідно до якого дружина боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подарувала своїй матері ОСОБА_4 квартиру за вказаною адресою, і у разі задоволення позову може бути скасовано зазначені договори, відповідно до якого було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасовано право власності на квартиру за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Апеляційний суд враховує доводи ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, що квартира АДРЕСА_1 дійсно виставлена на продаж на інтернет-сайтах агентства з нерухомості, що підтверджує доводи приватного виконавця про постійний ризик її відчуження.

Натомість, заперечення ОСОБА_2 проти забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначену квартиру з тих підстав, що квартира, згідно доводів ОСОБА_2 , продається саме за згодою стягувача ОСОБА_1 з метою виконання рішення в справі № 755/7216/21, а також що між боржником і стягувачем було укладено мирову угоду з даного приводу, яка наразі є чинною, не підтверджені належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача ОСОБА_4 розпоряджатися належним їй майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача ОСОБА_4 , інтерес у повернення якого до власності боржника ОСОБА_2 має стягувач ОСОБА_1 , в інтересах якого подано дану заяву та позов, є постійним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про оскарження договорів з приводу відчуження нерухомого майна, укладених між відповідачами, які є між собою подружжям і матір`ю одного з подружжя, з підстав наявності ознак фраудаторності, на підставі яких з власності боржника ОСОБА_2 вибуло майно, інтерес у поверненні якого до її власності має позивач - стягувач ОСОБА_1 , новий власник - відповідач ОСОБА_4 не обмежена у відчуженні спірного майна, позивач - приватний виконавець, на виконанні у якого знаходиться зазначене виконавче провадження, обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке на даний час належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду в разі ухвалення судом рішення на користь позивача, а також навів обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на дане майно відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову в справі № 761/22780/25.

Натомість, невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення, будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу забезпечення.

Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову у вигляді арешту квартири, що належить відповідачеві, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в разі недоведеності позивачем заявлених вимог заходи забезпечення будуть скасовані.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин відповідач не позбавлена можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Апеляційний суд зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті і не вирішується судом під час розгляду заяви про забезпечення позову, що узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладено у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Таким чином, враховуючи предмет спору у цій справі, апеляційний суд приходить до висновку, що накладення арешту як спосіб забезпечення позову буде співмірним і достатнім для ефективного захисту прав позивача, та не вбачає підстав для застосування додаткових засобів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження майном, у вигляді заборонити розпорядження та відчуження.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Тараса Володимировича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Тараса Володимировича про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , яка належить ОСОБА_4 .

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 .

Боржник: ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 .

Строк пред`явлення постанови до виконання - до 01 жовтня 2028 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.