КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року місто Київ.

Справа № 362/458/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14696/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2025 року (у складі судді Поповича О.В., повний текст рішення складено 19.06.2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини

ВСТАНОВИВ

27 грудня 2024 року позивач звернулась з указаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів щомісячного доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 25 грудня 2024 року.

Позов обґрунтовано тим, що позивач разом з донькою проживають окремо від відповідача, останній ухиляється від добровільної сплати аліментів.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2025 року (з урахуванням виправленої описки ухвалою від 21.07.2025 р.) задоволено позовні вимоги.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача через систему «електронний суд» 21 липня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, невмотивованим та незаконним.

Вважає, що позивачем не доведено факт проживання дитини з матір`ю, а докази, надані позивачем, такі як акт обстеження умов проживання, не є належними.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував інвалідності (непрацездатності) і стану здоров`я відповідача, необґрунтовано та невмотивовано допустивши стягнення аліментів з нього у повному розмірі. Зазначає, що з 07.11.2017 року відповідач має ІІІ групу інвалідності по зору довічно, що ускладнює йому пошук роботи. У зв`язку з цим у відповідача відсутні будь-які доходи, окрім державної допомоги по його інвалідності.

Зазначає, що стягнувши аліменти, починаючи з 27.12.2024, суд першої інстанції не врахував ч. 1 ст. 191 СК України та те, що позивач звернулася до суду лише 16.01.2025 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 1 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

У судове засідання 23 вересня 2025 року учасники справи та їхні представники не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник відповідача ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на перебування адвоката, як захисника обвинуваченого, на розгляді кримінальної справи у Печерському районному суду місті Києва, яке відбудеться 23 вересня 2025 року о 11 годині. Представник позивача ОСОБА_5 також подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на перебування адвоката у відпустці.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи зазначене, та те, що сторони позивача та відповідача реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в своїх письмових заявах, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та враховуючи предмет спору в даній справі та найкращі інтереси неповнолітньої дитини на користь якої стягуються аліменти, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяв про відкладення судового розгляду.

Зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 2022 року.

18 вересня 2024 року Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №243, зареєстровано народження ОСОБА_4 , батьками якої є позивач і відповідач.

Шлюб між подружжям не розірвано, утім з 28 листопада 2024 року позивач разом із малолітньою дитиною ОСОБА_4 проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у помешканні своїх батьків.

Місце проживання дитини з матір`ю підтверджується також Актом № 201 обстеження умов проживання, складеним 23 грудня 2024 року комісією Служби у справах дітей та сім?ї Васильківської міської ради.

Стверджуючи, що відповідач ухиляється від добровільної сплати аліментів і не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, яка перебуває на утриманні матері, позивач звернулась до суду.

Суд також установив, що відповідач є особою з інвалідністю ІІІ групи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував те, що дитина проживає разом з позивачем, домовленості між сторонами щодо її утримання не досягнуто, а відповідач у добровільному порядку належної допомоги на утримання дитини не надає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, законодавством чітко визначено обов`язок обох батьків утримувати дітей.

З матеріалів справи вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , у помешканні батьків позивачки.

Місце проживання дитини з матір`ю підтверджується Актом № 201 обстеження умов проживання, складеним 23 грудня 2024 року комісією Служби у справах дітей та сім?ї Васильківської міської ради. Це також підтверджується заявою ОСОБА_2 , відповідно до якої ОСОБА_3 забрала дитину та пішла, наразі не дозволяє бачитися з дитиною.

Разом з тим відповідач стверджує, що належних доказів проживання дитини з матір`ю суду не надано. Однак будь яких доказів на спростування обставин проживання дитини з матір`ю відповідачем апеляційному суду не подано. Відповідач не доводить, що дитина проживає з ним або з його батьками. І, враховуючи вік дитини (якій на момент подачі позову виповнилось три місяці, а на момент розгляду апеляційним судом тільки виповнився рік), апеляційний суд не вбачає підстав для сумнівів у перебуванні дитини з матір`ю. Також дані доводи відповідача суперечать твердженням останнього, які викладені у відзиві на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що він добровільно сплачував позивачу аліменти готівкою.

Крім того, апеляційний суд враховує законну позицію позивача, що зареєструвати дитину за її місцем проживання вона не має можливості, оскільки подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (п. 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)).

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга статті 182 СК України).

Визначаючи розмір аліментів в часті від заробітку відповідача, суд врахував і майновий стан сторін і стан здоров`я відповідача і найкращі інтереси дитини .

Відповідач вказував на наявність у нього інвалідності ІІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (том 1, а.с. 60). Також згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 може навчатися та працювати по професії бухгалтер. Протипоказана робота, яка потребує бінокулярного зору (том 1, а.с. 58-59).

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач є інвалідом ІІІ групи, разом з тим, така група інвалідності не позбавляє відповідача можливості працювати, та як наслідок виконувати обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідач посилається також на те, що у зв`язку з інвалідністю, він ніде не працює та проживає за рахунок державної соціальної допомоги особи з інвалідністю з дитинства.

На підтвердження зазначеного відповідач надав Довідку про отримання (неотримання) допомоги, відповідно якої щомісяця ОСОБА_2 отримує 1 638 грн допомоги, а також довідку про відсутність індивідуальних відомостей про ОСОБА_2 у Реєстрі застрахованих осіб.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний лист Головного сервісного центру МВС, відповідно до якого з 2020 року по 2024 рік за ОСОБА_2 реєструвались 11 транспортних засобів, які в подальшому були перереєстровані на нового власника в одному й тому самому ТСЦ (3244) у рік реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_2 або у наступному році (том 1, а.с. 50-52).

Крім того апеляційний суд враховує, що відповідно до загально доступної інформації Державної служби статистики України, середньомісячна заробітна плата штатних працівників в галузі фінансової та страхової діяльності (враховуючи, що ОСОБА_2 дозволено працювати бухгалтером) станом на липень 2025 року становила 55 994 грн.

За відсутності доказів неможливості працевлаштуватись бухгалтером, поведінка відповідача свідчить про недобросовісну поведінку та не бажання виконувати свої батьківські обов`язки.

Визначений судом розмір встановлено в частці від заробітку, відповідно лише четверта частина доходу відповідача стягнута на утримання малолітньої дитини, що жодним чином не порушуватиме прав відповідача в разі його працевлаштування.

Доводи про скрутний матеріальний стан відповідача, за наявності доказів про придбання вартісного майна, колегія суддів визнає недоведеними. При цьому, тимчасове нестабільне фінансове та матеріальне забезпечення відповідача не може свідчити про відсутність можливості надання утримання малолітній дитині та про його матеріальний стан (матеріальну забезпеченість) взагалі.

Апеляційний суд звертає увагу, що спір в даній справі перш за все стосується прав неповнолітньої дитини.

Основними засадами цивільного судочинства є розумність, справедливість та добросовісність.

Задоволення апеляційної скарги відповідача та відмова в задоволенні позову про стягнення аліментів, призведе до порушення принципу рівності обов`язків батьків утримувати дітей, та до покладення основного тягаря щодо забезпечення дитини лише на позивача. На переконання суду таке рішення не буде відповідати найкращим інтересам дитини сторін та загальним принципам цивільного судочинства та фактично звільнить батька від своїх прямих обов`язків утримувати неповнолітню дитину.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Аліменти у визначеній районним судом частці є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дитини тощо.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення судом першої інстанції дати, з якої слід стягувати аліменти, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву ОСОБА_3 було подано засобами поштового зв`язку 27 грудня 2024 року, що підтверджено відмуткою Укрпошти на конверті, в якому надійшла позовна заява. Отже суд першої інстанції вірно визначив дату пред`явлення позову відповідно до ст. 191 СК України. Дата ж, на яку посилається позивач, - 16 січня 2025 року - є датою реєстрації позовної заяви в суді першої інстанції, після надходження конверта до суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів, а тому не є підставою для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова