РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/4557/25

провадження у справі № 2/0285/2089/25

23 вересня 2025 року м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої - судді Михайловської А.В.,

за участі секретаря судового засідання Валінкевич І.І.,

учасники у справі:

позивач - ОСОБА_1 , представник - ОСОБА_2 ,

відповідач - ТОВ «Авентус Україна », представник - Довгаль В.В.,

треті особи - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна,

розглянувши в судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Авентус Україна », треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення коштів -

установив:

18.08.2025 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою ТОВ «Авентус Україна », в якій просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, що вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. 20.06.2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 1030, у виконавчому провадженні № 62476900 відкритому 06.07.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Україна » заборгованості в розмірі 35 681,20 грн; стягнути з відповідача на її користь суму стягнених грошових коштів за виконавчим написом № 1030, від 20.06.2020 в розмірі 6 193,90 грн; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що спірний виконавчий напис вчинено з численними порушеннями законодавства у порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами. Так, нотаріусом не встановлено факту того, що стягувана заборгованість є безспірною. Письмової вимоги про усунення порушень їй не надсилалося. Крім цього з 22.02.2017 року чинним законодавством України не передбачено можливості вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості, яка випливає із кредитних правовідносин. За таких обставин виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Крім цього вказала про необхідність стягнення з відповідача на її користь безпідставно набутих відповідачем коштів в сумі 6 193,90, які було списано з її розрахункового рахунку відповідно до виконавчого провадження № 62476900.

Одночасно з позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову.

19.08.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

19.08.2025 судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, що вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. 20.06.2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 1030, у виконавчому провадженні № 62476900, відкритому 06.07.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Україна » заборгованості в розмірі 35 681,20 грн.

10.09.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Позивач та її представник у судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені, у письмовій заяві до суду представник позивача просив справу розглянути у його її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача до суду не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений, про причини неможливості прибути до суду не повідомив, у відзиві на позовну заяву просив справу розглянути у його відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що позовні вимоги є необгрунтованими, завідомо безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Також вказав, що у порядку вчинення виконавчих дій по спірному виконавчому напису на рахунок відповідача надійшло лише 3 349,62 грн, решта суми становить основна винагорода приватного виконавця,

Треті особи в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили, пояснень до суду не надходило.

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд доходить наступного.

Судом встановлено, що 06.07.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Дорошкевич В.Л. відкрито виконавче провадження № 62476900 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Авентус Україна » заборгованості в розмірі 35 681,20 грн, на підставі виконавчого напису, що вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., вчиненого 20.06.2020 року № 1030.

У порядку примусового виконання здійснено арешт коштів боржника.

Вирішуючи справу по суті, суд аналізує наступні норми права.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається

у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції на момент вчинення виконавчого напису з урахуванням змісту Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року) ? «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Отже, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й встановити та зазначити у рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18).

Однак, з огляду на наявні у справі докази, судом не встановлено ту обставину, що боржник належним чином повідомлений про порушення ним зобов"язань перед стягувачем за кредитним договором та про зобов`язання погасити заборгованість у тому розмірі, який заявлений стягувачем. Також, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів отримання боржником такої вимоги.

Встановлені судом обставини свідчать, що серед документів, наданих відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору, за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній.

За таких обставинслідує, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості позивача перед відповідачем, оскільки сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості позивача.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, а тому зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення безпідставно набутих коштів судом встановлено наступне.

Так, главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16.

Як вказує позивач з її рахунку у порядку здійснення виконавчих дій по виконавчому провадженні № 62476900 було стягнуто 16.06.2025 кошти в сумі 6 193,90 грн, про що надано відповідну виписку по картковому рахунку.

Відповідно до змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2020 ВП № 62476900 приватним виконавцем Дорошкевич В.Л. було постановлено стягнути з боржника ОСОБА_3 крім основного боргу також виконавчий збір/ основну винагороду приватного виконавця у розмірі 3 568,12 грн, яка складається з 10% від загальної суми до стягнення за виконавчим документом.

З наданої представником відповідача платіжної інструкції № 1188321 від 17.06.2025 вбачається, що на рахунок відповідача 17.06.2025 надійшли кошти в сумі 3 349,62 грн призначення яких вказано: ВД №1030; 20.06.2020; ОСОБА_1 ; ВП № 624769900; кошти за ВД, стягнуті на користь стягувача.

Таким чином судом встановлено, що на користь відповідача ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" відповідно до ВП № 624769900, відкритого на підставі оспорюваного виконавчого напису, з рахунку позивача було перераховано кошти в сумі 3 349,62 грн.

Таким чином суду не надано достатніх та переконливих доказів, щодо перерахування відповідачу суми у 6 193,90 грн.

Статтею 76 ЦПК України, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсність обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому відповідно до частини 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи те, що правова підстава для стягнення коштів на користь відповідача відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що стягнення з позивача на користь відповідача коштів в розмірі 3 349,62 грн є безпідставним, тому останні підлягають поверненню позивачу.

За таких обставин, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок повернення коштів, безпідставно стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню, підлягає до часткового задоволення.

Вирішуючи питання судових витрат, встановлено наступне.

Згідно до вимог ст. 141 КПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

За таких обставин, у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а всього 1817,20 грн.

При вирішенні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

В даному випадку, суд доходить висновку, що наданими до суду доказами фактичний обсяг витрат на правову допомогу у даній цивільній справі представником позивача обґрунтовано, тому суд вважає, що розмір заявлених представником позивача витрат у сумі 3 000,00 грн є співмірними із складністю справи, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг.

У зв`язку з вищезазначеним, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, визначає їх у сумі 3 000 грн, що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст.1-16, 18, 259, 628, 630, 634, 663 ЦК України, ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Авентус Україна », треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 20.06.2020приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем, зареєстрований у реєстрі за № 1030.

Стягнути з ТОВ «Авентус Україна » на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 3 349 ( три тисячі триста сорок дев`ять) грн 62 коп.

Стягнути з ТОВ «Авентус Україна » на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 1 817 ( одна тисяча вісімсот сімнадцять) грн 00 коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 ( три тисячі ) грн 00 коп.

В решті вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Найменування сторін у справі:

позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 ) ;

відповідач - ТОВ «Авентус Україна » ( , місце знаходження - просп. Берестейський, буд. 90-А, м. Київ );

треті особи - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича ( місцезнаходження - вул. Велика Бердичівська, буд. 35, м. Житомир ), приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна ( місцезнаходження - вул. Окіпної Раїси, буд. 4-А, м. Київ ).

Дата підписання та складення повного рішення 23.09.2025.

Суддя А.В.Михайловська