Номер провадження: 22-ц/813/3400/25
Справа № 503/847/24
Головуючий у першій інстанції Вороненко Д. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06 листопада 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року позивач подала до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що вона та відповідач ОСОБА_2 з 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28.08.2024 року.

За час шлюбу подружжям було набуто майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме придбано будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудовано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також придбано гусеничний трактор Т-150 з плугом, який на думку позивача з огляду на інформацію наявну на сайтах в мережі Інтернет в середньому коштує 135000 грн. При цьому, сторонами не досягнуто домовленості щодо порядку поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю. У зв`язку з чим позивач пред`явила до відповідача відповідний позов шляхом подання позовної заяви, в якій просить поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй у власність та визнавши за нею право власності на новий житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину вартості гусеничного трактора Т-150 з плугом в розмірі 67500 грн.

22.04.2024 року, тобто протягом підготовчого провадження, позивач ОСОБА_1 скористалася своїм процесуальним правом, передбаченим пунктом 2 ч.2 ст. 49 ЦПК України, на збільшивши розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання шляхом подання до суду уточненої позовної заяви, в якій просить поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй у власність та визнавши за нею право власності на частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; виділивши їй у власність та визнавши за нею право власності на частину нового житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину вартості гусеничного трактора Т-150 з плугом в розмірі 67500 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 06 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: Одеська область, Подільський район, с. Загнітків, місця фактичного проживання за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 , про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Виділено в особисту приватну власність та визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частину у праві спільної власності на житловий будинок з надвірними спорудами розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять жилий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», погреб літ. «В» і вбиральня літ. «Г», в порядку поділу майна подружжя.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду вмотивовано тим, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 був набутий подружжям за час перебування в шлюбі, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з чим є підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами. Також, суд визнав не обґрунтованим позов в частині поділу житлового будинку збудованого у 1996 році та в частині поділу транспортного засобу шляхом стягнення вартості за 1/2 його частину, оскільки позивачем не надано підтверджуючих документів права власності на зазначені об`єкти рухомого та нерухомого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить оскаржуване рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні вимог, щодо поділу гусеничного трактору Т-150 з плугом та новозбудованого будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , адже нею було надано всі необхідні докази, які судом не були враховані. Так, судом не були прийняті до уваги акт обстеження відповідно до якого вона разом з чоловіком будували зазначений будинок, свідчення свідків та інші документи які надавали під час судового розгляду.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У судове засідання, сторони не з`явилися, про розгляд справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не направляли.

Законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З 29.02.1992 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28.08.2023 року у справі № 503/380/23 (а.с.27-28), яке набрало законної сили 28.09.2023 року, що підтверджують відомості наявні в публічному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

20.05.1992 року відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу (а.с.9-10), який був посвідчений посадовою особою Загнітківської сільської Ради народних депутатів та 29.05.1992 року зареєстрований в бюро технічної інвентаризації за № 3 стор. 83 у книзі № 378, про що свідчить реєстраційний запис зроблений на зворотній стороні згаданого договору.

Згідно копії технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: Одеська область, Подільський район, с. Загнітків, вул. Гайдара (наразі Джерельна), буд. 75, складеного бюро технічної інвентаризації 29.03.1992 року (а.с.11-15), до складу останнього входить жилий будинок літ. «А» 1930 року побудови, сарай літ. «Б» 1933 року побудови, погреб літ. «В» 1933 року побудови і вбиральня літ. «Г» 1940 року побудови.

В 1996 році за адресою: АДРЕСА_1 було побудовано ще один житловий будинок, про що свідчить копія технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами складений КП «Кодимське бюро технічної інвентаризації» 26.01.2024 року (а.с.20-23).

Згідно копії довідки старости с. Загнітків Оксани Ковбель (а.с.26), яка зареєстрована виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 26.02.2024 року № 371, новозбудований будинок на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , без правовстановлюючих документів.

Між співвласниками Цілісного майнового комплексу спілки «Загнітківська», в особі його голови Журби І.А., і ОСОБА_1 був складений без дати акт прийому-передачі майна пайового фонду, що є спільною частковою власністю співвласників цілісного майнового комплексу спілки «Загнітківська» (а.с.88), який посвідчений сільським головою с. Загнітків Сливінським М.А. та згідно якого ОСОБА_1 було передана у власність майно, виділене в натурі, в тому числі, серед іншого, трактор (без зазначення його ідентифікуючих ознак марки, моделі і номеру кузову або шасі, року його випуску) з плугом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17.

Згідно ч. 1ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та 372 ЦК. Відповідно до п. 24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Отже, законодавством установлено презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції надав оцінку поданим учасниками справи доказам та зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову позову в частині поділу будинку збудованого в 1996 році.

Твердження позивачки, що нею надані всі необхідні документи на підтвердження, що вона разом з чоловіком будувала спірний будинок не спростовують висновок суду про не надання правовстановлюючих документів, оскільки надана довідка старости с. Загнітків підтверджує лише те, що спірний житловий будинок збудований в 1996 році і є самочинним будівництвом.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачкою не надано правовстановлюючих документів, належних та достатніх доказів факту набуття гусеничного трактора Т-150 з плугом саме в період шлюбу з відповідачем та факту належності цього майна до спільної сумісної власності, а тому прийшов вірного висновку щодо необґрунтованості позову в частині поділу транспортного засобу шляхом стягнення за 1/2 його частину.

Колегія суддів наголошує, що відсутність документів про державну реєстрацію, які б безпосередньо вказували на власника та дату реєстрації є суттєвим пробілом у доказовій базі позивача та є підставою про відмову у задоволенні позову в зазначеній частині.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Не заслуговують на увагу і твердження про недодержання судом положень процесуального законодавства.

Так, відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Між тим, будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, матеріали справи не містять, заявником представлено не було, а апеляційним судом їх не було здобуто.

При цьому відсутні й обставини порушення норм процесуального права, які спонукали би до обов`язкового скасування судового рішення, що передбачено ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький