К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Київ

справа № 367/7856/21

апеляційне провадження № 22-ц/824/13904/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Тяжкороб Євгенії Віталіївни на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 лютого 2025 року та на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2025 року, ухвалених під головуванням судді Кравчук Ю.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями і земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями і земельною ділянкою, в якому просила:

визнати її особистою приватною власністю житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:118:0129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:118:0129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і земельною ділянкою і виселити його з вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

На обгрунтування позовних вимог, позивачка зазначає, що 06 вересня 2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб, в якому народилася спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі №367/9010/19 шлюб між сторонами розірвано.

У 2006 році вона брала участь в програмі «СуперШанс 2007» і виграла квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира була оформлена на позивачку на підставі: договору про участь у Фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 року, укладеного між нею і ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ»; додаткових угод від 15 квітня 2008 року, від 25 вересня 2009 року, від 15 травня 2010 року до договору про участь у Фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 року; свідоцтва про участь у фонді фінансування будівництва № 118 від 15 травня 2010 року; договору уступки майнових прав №118 від 30 листопада 2006 року; договору цесії б/н від 12 січня 2007 року, квитанції № 243861 від 29 листопада 2006 року.

15 липня 2010 року вона продала вказану квартиру за 508 419,00 грн, що підтверджується договором про відступлення права вимоги (цесії), укладеним між нею і ОСОБА_4 .

За гроші, отримані від продажу зазначеної квартири вона купила: житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за 85 408,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 29 жовтня 2010 року, укладеного між нею і ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1920; земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:118:0129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за 263 512,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2010 року, укладеним між нею і ОСОБА_5 , посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1923.

З огляду на наведене, вважає, що вказане нерухоме майно є її особистою приватною власністю, оскільки придбані за власні кошти позивачки, однак відповідач, який проживає у спірному будинку не визнає, що житловий будинок і земельна ділянка є її особистою приватною власністю.

Вказує, що вона разом із своєю новою сім`єю бажає проживати в спірному будинку, але проживання в ньому відповідача заважає цьому. Тому вважає, що відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і земельною ділянкою і виселений з вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

Враховуючи викладене, позивачка ОСОБА_1 просила суд позов задовольнити.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

25 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Бабенко Ю.С. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове судове рішення, яким вирішити питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 76 500,00 грн.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про винесення додаткового рішення у справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 гривень.

У задоволенні заяви в іншій частині - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Тяжкороб Є.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що вважає доведеними обставини, на які позивач посилалася в позові, а саме факт придбання житлового будинку та земельної ділянки за особисті кошти позивача, які остання отримала від продажу квартири, яку виграла у програмі «СуперШанс 2007». Тому, на думку позивача, спірні житловий будинок і земельна ділянка є особистою приватною власністю позивача.

Вказує, що позивачем спростована презумпція спільності майна подружжя на спірні будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку наступними доказами: копією сертифікату учасника програми лояльності СуперШанс 2007, виданого ЗАТ «Видавнича група «Сегодня» в якому зазначено, що ОСОБА_7 (позивач) отримала в подарунок квартиру в м. Києві; копією гарантійного листа від 26 грудня 2006 року, виданого директором РА «Промо Технології» Дмитрієвим Ю.Д. та керівником проекту «Супер шанс 2007» ОСОБА_9, адресованого ОСОБА_7 (позивачу), яким повідомлено, що рекламне агентство «Промо Технології», яке є організатором програми «СуперШанс 2007», отримало від ОСОБА_7 картку-оригінал, ID код якої зареєстрований як виграшний. Ця картка дає право на придбання головного заохочення - квартири в м. Києві по спеціальній ціні. Оформлення квартири на ім`я ОСОБА_7 призначено на 10 січня 2007 року у видавництві газети «Сегодня»; копіями статей в газеті «Сегодня», випуск номер 298 к (2539) від 30 грудня 2006 року про те, що 19-річна студентка ОСОБА_8 (позивач) отримала головний приз по Програмі лояльності читачів «Супер Шанс-2007» - квартири в АДРЕСА_3 , квартира придбана у фінансово-інвестиційної компанії «МІТЕХ».

Вважає, що позивач довела належними доказами ті обставини, що відступила права вимоги згідно з договором про відступлення права вимоги (цесії) від 15 липня 2010 року саме на ту квартиру, яку виграла і отримала 508419,00 грн, на які через 3,5 місяця було придбано спірне майно. В той же час, відповідач не надав суду жодних доказів того, що зазначена земельна ділянка та житловий будинок придбані за спільні кошти позивача та відповідача, та що за час шлюбу було істотно поліпшено вартість спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Зауважує, що згода відповідача на придбання спірного майна не є доказом придбання цього майна за спільні кошти подружжя у зв`язку з тим, що у шлюбі сторони перебували з 06 вересня 2008 року, майно придбано 29 жовтня 2009 року, відповідач не надав доказів доходу у розмірі вартості спірного майна, які отримані за період шлюбу.

Також вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування нерухомим майном та виселення підлягають задоволенню на підставі статей: 383 ЦК України, 150 ЖК УРСР, ч.1 ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, ч.4 ст. 156 ЖК України, ст. 391 ЦК України у зв`язку з тим, що позивач є власником майна та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Не погоджуючись з додатковим рішенням, представник позивача звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що додаткове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не врахував заперечення представника позивача, в порушення вимог п.3 ч.4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суд не зазначив мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного представником позивача у запереченнях на заяву про винесення додаткового рішення.

Вказує, що у відзиві на позов попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат заявлений у розмірі 12 000,00 грн, до закінчення судових дебатів представник відповідача також не зазначив інший попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат поважні причини неподання зазначених доказів, тому сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, що на думку сторони позивача є підставою для відмови у задоволенні заяви про винесення додаткового рішення.

Вважає, що представник відповідача не надав належних доказів, які підтверджують розмір витрат на правничу допомогу адвоката. Щодо правової допомоги з вивчення матеріалів справи у розмірі 4 000,00 грн і підготовки відзиву на позовну заяву у розмірі 8 000,00 грн вважає, що зазначені розміри не визначені у договорі про надання правничої допомоги. Крім того, акт прийому-передачі наданих послуг, в якому зазначені надані послуги, а саме: вивчення матеріалів справи у розмірі 4 000,00 грн і підготовка відзиву на позовну заяву у розмірі 8 000,00 грн датований 31 січня 2022 року, а відзив на позовну заяву датований 02 лютого 2022 року, тобто 31 січня 2022 року сторони підписали акт про те, що така услуга як відзив на позов вже була виконана, що не відповідає дійсності. Щодо вартості юридичних послуг за участь у судових засіданнях, зазначає, що вартість однакових юридичних послуг різна, час витрачений на судові засідання, зазначений у відповідних актах не відповідає дійсному часу судових засідань. Щодо відшкодування витрат на складання заяви про винесення додаткового рішення в розмірі 4 000,00 грн зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду заява про ухвалення додаткового рішення є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню. Щодо відшкодування витрат на додаткові пояснення у розмірі 6 000,00 грн. зазначає, що додаткові пояснення по справі не є документом, який передбачений процесуальним законодавством України, зазначені в ньому обставини це фактично відзив на позов, вартість якого вже зазначена у розмірі 8 000,00 грн.

У відзиві на апеляційні скарги представник ОСОБА_2 адвокат Бабенко Ю.С. просив рішення та додаткове рішення залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення, посилаючись на те, що судові рішення винесені без порушення норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Тяжкороб Є.В. підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задоволення.

Представник ОСОБА_2 адвокат Бабенко Ю.С. проти доводів апеляційних скарг заперечував та просив залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 06 вересня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №398, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася спільна донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі №367/9010/19 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06.09.2008 Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №398. Рішення набрало законної сили 13.04.2020.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі №367/89/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про визначення місця проживання дитини - задоволено, визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Як видно із долученого позивачкою Сертифікату учасника програми лояльності СуперШанс 2007, виданого ЗАТ «Видавнича група «Сегодня», ОСОБА_7 як постійний та активний читач газети «Сегодня», отримала в подарунок квартиру в м. Києві.

Відповідно до Гарантійного листа від 26 грудня 2006 року, виданого директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Промо технології» Дмитрієвим Ю.Д. та керівником проекту «Супер шанс 2007» ОСОБА_9, адресованого ОСОБА_7 , повідомлено, що рекламне агентство «Промо Технології», яке є організатором програми «СуперШанс 2007», отримало від ОСОБА_7 картку-оригінал, ID код якої зареєстрований як виграшний. Ця картка дає право на придбання головного заохочення - квартири в м. Києві по спеціальній ціні. Оформлення квартири на ім`я ОСОБА_7 призначено на 10 січня 2007 року у видавництві газети «Сегодня». При собі необхдно мати документи, що посвідчують особу та оплату спеціальної ціни.

Також, судом досліджено статтю в газеті «Сегодня», випуск номер 298 к (2539) від 30.12.2006, копія якої долучена до позовної заяви позивачкою, про те, що 19-річна студентка ОСОБА_8 отримала головний приз по Програмі лояльності читачів «Супер Шанс-2007» - квартири в АДРЕСА_3 , квартира придбана у фінансово-інвестиційної компанії «МІТЕХ».

Відповідно до Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 15 липня 2010 року, ОСОБА_1 (Цедент) та ОСОБА_4 (Цесіонарій), уклали даний договір, відповідно до п.1 якого Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає довірителем за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 року між Цедентом і ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ» (надалі іменується «Управитель»). Відповідно до п.3 Договору, право вимоги, що відступається цесіонарієві, засвідчується наступними документами: 1) Договір про участь у фонді фінансування будівництва між Цедентом та ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ» №118 від 23.11.2006; 2) Додаткові угоди №№1 від 15.04.2008 р., 2 від 25 вересня 2009 р., 3 від 15 травня 2010 р. до Договору про участь у фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 р.; 3) Свідоцтво про участь у фонді фінансування будівництва №118 від 15 травня 2010 р.; 4) Договір уступки майнових прав №118 від 30 листопада 2006 р.; 5) Договір цесії б/н від 12 січня 2007 р.; 6) Квитанція №243861 від 29.11.2006 р. За передання права вимоги по цьому договору Цесіонарій сплачує цеденту грошові кошти в сумі 508 419 (п`ятсот вісім тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 00 коп. в момент підписання цього Договору. Згідно із п. 10 Договору, Цедент підтверджує, що між ним та ОСОБА_9 проведені розрахунки в повному обсязі згідно Договору цесії від 12 січня 2007 року та жодних претензій щодо виконання умов договору між ними немає.

Згідно із Договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 29 жовтня 2010 року, вказаний договір укладено між ОСОБА_5 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), відповідно до п.1 якого продавець передала, а покупець прийняла житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок має житлову площу 35, 4 кв.м, загальну площу 52,1 кв.м, розташований на приватизованій земельній ділянці, на якій розміщені надвірні будівлі: літня кухня позначена на плані літерою «Б», гараж позначений на плані літерою «В», погріб під гаражем позначеним на плані літерою «В», вхід в погріб позначений на плані літерою «Ж», огорожа під №1-4. Згідно п.4 Договору, продаж, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 85 408 (вісімдесят п`ять тисяч чотириста вісім) грн., які покупець передала продавцю до підписання цього договору. Відповідно до п.16 Договору, цей договір укладено за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. 29 жовтня 2010 року за реєстровим №1919 на бланку серії ВРВ №356181. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1920. Вказане підтверджується також Витягом з Державного реєстру правочинів №9180732 від 29.10.2010.

Згідно із Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2010 року, вказаний договір укладено між ОСОБА_5 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), відповідно до п.1 якого продавець передала, а покупець прийняла земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер :01:118:0129), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п.4 Договору, продаж, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 263 512 (двісті шістдесят три тисячі п`ятсот дванадцять) грн., які покупець передала продавцю до підписання цього договору. Згідно із п.13 Договору, цей договір укладено за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. 29 жовтня 2010 року за реєстровим №1919 на бланку серії ВРВ №356181. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1923. Вказане підтверджується також Витягом з Державного реєстру правочинів №9180817 від 29.10.2010.

Як видно із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , 12 грудня 2020 року Шевченківським районним в м. Києві відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , актовий запис №1638.

Від даного шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька - ОСОБА_11 .

Згідно із Договором найму (оренди) нерухомого майна від 17.02.2021, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , остання орендує житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , щомісячна орендна плата становить 36 400 грн.

Відповідно до долученого до позову Звіту про оцінку нерухомого майна, складеного ТОВ «Біном-Груп», станом на 30 вересня 2021 року ринкова вартість об`єкта оцінки - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складає 385 000 гривень.

Згідно із долученим до позову Звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеним ТОВ «Біном-Груп», станом на 30 вересня 2021 року ринкова вартість об`єкта оцінки - земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:118:0129, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , складає 1 254 500 (один мільйон двісті п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Відповідно до долученого до відзиву представником відповідача Висновку експерта №784/11/2021, складеного 01.11.2021 судовим експертом Свістуновим Ігорем Сергійовичем за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, дійсна (ринкова) вартість об`єкта нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в цінах та станом на 28.09.2021 (без урахування земельного компонента), становить 1 455 775 (один мільйон чотириста п`ятдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят п`ять) гривень, де 507 400 грн. - дійсна (ринкова) вартість житлового будинку (літ. «А») із господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в цінах на 28.09.2021, 948 375 грн. - вартість будівельних робіт з реконструкції будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на 28.09.2021; дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки із кадастровим номером :01:118:0129 за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, станом на 28.09.2021 становить 876 300 (вісімсот сімдесят шість тисяч триста) гривень.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок ОСОБА_24 надала показання про те, що з позивачкою ОСОБА_13 дружить зі шкільних років, пізніше вони разом знімали квартиру в м. Києві та там проживали. З відповідачем ОСОБА_14 її познайомила ОСОБА_15 напередодні їхнього весілля. Свідок зазначила, що про виграш ОСОБА_16 квартири їй відомо зі слів ОСОБА_17 та її матері, також вона бачила статтю у газеті стосовно цього, свідку невідомо, чи доплачувала гроші ОСОБА_17 за цю квартиру. Також відомо, що на момент виграшу квартира не була здана в експлуатацію. Свідку відомо, що дану квартиру ОСОБА_17 продала, у якому році точно не пам`ятає, та з коштів від продажу квартири ОСОБА_17 придбала житловий будинок та земельну ділянку у м. Буча. Про вказані обставини свідку відомо зі слів ОСОБА_17 , будь-які документи стосовно продажу квартири та придбання будинку та земельної ділянки свідок особисто не бачила. До придбання житлового будинку в м. Буча, ОСОБА_15 та ОСОБА_18 проживали у орендованій квартирі в м. Києві, після придбання будинку у 2011 році переїхали проживати у вказаному будинку в м. Буча. За яку суму коштів було продано квартиру та придбано будинок та земельну ділянку свідку невідомо. Також, свідок зазначила, що з моменту придбання будинку в м. Буча вона була у гостях у ОСОБА_17 та ОСОБА_19 разів 5-6 та бачила, що покращення в будинку проводилися, робився ремонт.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок ОСОБА_20 надала показання про те, що ОСОБА_15 є її двоюрідною сестрою. Зазначила, що у 2006 році ОСОБА_15 виграла квартиру в м. Києві, але ця квартира була на стадії будівництва, вона чекала коли добудується будинок. Про виграш квартири ОСОБА_17 знала вся родина, в тому числі і свідок, дізналась від інших родичів. Однак, у 2010 році ОСОБА_17 продала цю квартиру за 500 тисяч гривень, і купила на ці гроші будинок та земельну ділянку в м. Буча, також гроші залишилися на ремонт будинку. У 2012 році у ОСОБА_17 та її чоловіка ОСОБА_21 народилася донька. На сьогоднішній день у ОСОБА_17 інший чоловік, але будинком вона не може користуватися, оскільки в ньому проживає ОСОБА_18 . Про вказані обставини свідку відомо зі слів ОСОБА_17 , будь-які документи стосовно продажу квартири та придбання будинку та земельної ділянки, оплати коштів, свідок особисто не бачила.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок ОСОБА_22 надав показання про те, що він з 2005 по 2012 роки був директором ТОВ «ФК «МІТЕХ», до сфери діяльності вказаного товариства входило залучення інвесторів, коштів, та спрямування даних засобів на будівництво, підписання договорів. Свідок зазначив, що ОСОБА_1 була інвестором по цікавій сфері інвестування, це був єдиний інвестор, який отримав право придбання майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , через лотерею, яку проводила газета. Так, у 2006 році було підписано Договір про участь у фонді фінансування №118, після цього, у 2007 році був підписаний Договір відступлення прав вимоги між працівником газети «Сегодня» та ОСОБА_1 , це був безоплатний договір, умови якого свідок не пам`ятає, оскільки його готували юристи газети «Сегодня». Після цього, свідок зустрічався із ОСОБА_13 через 3 роки після того, як вона вирішила відступити майнові права іншому інвестору. Під час підписання договору відступлення права вимоги у 2010 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ТОВ «ФК «МІТЕХ» виступало в ролі посередника, договір був підписаний між сторонами у присутності свідка, свідок бачив, як ОСОБА_4 передавала кошти ОСОБА_1 . У подальшому, будинок був зданий в експлуатацію у березні 2012 року, у 2013 році право власності на квартиру було оформлене на ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірні будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, а тому відсутні підстави для визнання будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки особистою власністю позивача.

Оскільки спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням та земельною ділянкою і виселення його з житлового будинку з надвірними будівлями задоволенню не підлягають, так як відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у його здійсненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Щодо вимог про визнання нерухомого майна особистою власністю позивача

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що житловий будинок і земельну ділянку набуто у період шлюбу, презумпцію спільності права власності подружжя на це майно позивачка не спростувала, адже вона не надала належних і допустимих доказів придбання об`єктів нерухомого майна за власні кошти, які вона отримала від продажу квартири, яку вона виграла, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що спірне майно є спільним майном подружжя, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання особистою приватною власністю житлового будинку та земельної ділянки.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачка спростувала презумпцію спільності майна подружжя на спірні об`єкти нерухомого майна.

Доводи щодо належності позивачці на праві приватної власності спірних об'єктів нерухомого майна не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки таких обставин позивач належними і допустимими доказами не довела.

Той факт, що оплата придбаних об`єктів нерухомості здійснена позивачкою, сам по собі не спростовує їх належності сторонам на праві спільної сумісної власності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, здебільшого є аналогічними доводам позову, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, який надав їм відповідну правову оцінку і обґрунтовано спростував.

Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

З порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18) і № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Отже, під час вирішення питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосувався якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 згаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен приводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 (провадження № 61-1634св19).

Дійсна сутність позовних вимог про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом з урахуванням правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У будь-якому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Позивач у позові просила усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування нерухомим майном та виселення його із житлового будинку, посилаючись на те, що останній чинить їй перешкоди у користуванні житлом.

Колегія суддів зазначає, що сам факт розірвання шлюбу між сторонами, виникнення конфліктних ситуацій між колишнім подружжям, не може свідчити про порушення відповідачем майнових прав позивача.

З моменту придбання будинку сторони користувалися ним та проживали в ньому як співвласники, відповідач тривалий час проживає у цьому будинку.

Позивач не надала належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій, які перешкоджають їй вільно користуватися та розпоряджатися спірним будинком.

Тривалий час проживання у спірному будинку, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення відповідача з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Крім того, крім того, колегія суддів зауважує, що спірна квартира не належить позивачу повністю, а залишається у спільній сумісній власності сторін.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, оскільки відповідач не втратив право власності на квартиру, а виселити співвласника без його згоди або без виплати компенсації за частку неможливо (статті 319, 321, 391 ЦК України), то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, грунтуються на невірному тлумаченні норм права, висновків суду по суті спору не спростовують, тому колегія суддів їх відхиляє.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн., суд першої інстанції врахував тривалість перебування справи в провадженні суду, співмірність із складністю справи та виконаними адвокатом відповідача роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом відповідача на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторін, а також позицію позивача щодо заяви про ухвалення додаткового рішення, надавши оцінку доказам на підтвердження витрат на правову допомогу, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення 50 000 грн. на відшкодування витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями і земельною ділянкою - відмовлено.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів. рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

26 січня 2022 року між Адвокатським об`єднанням «МІТРАКС», в особі директора Салалайка Арсенія Андрійовича та ОСОБА_2 було укладено договір про надання юридичних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи загальна вартість послуг адвоката складає 76 500,00 грн. та складається з наступних робіт: вивчення матеріалів справи - 4 000 грн.; відзив на позовну заяву по справі - 8 000 грн.; участю адвоката у судовому засіданні 16 лютого 2022 року - 5 500 грн.; участю адвоката у судовому засіданні 24 жовтня 2022 року - 6 500 грн.; участю адвоката у судовому засіданні 13 травня 2023 року - 5 500 грн.; участю адвоката у судовому засіданні 21 лютого 2024 року - 8 500 грн.; участю адвоката у судовому засіданні 16 вересня 2024 року - 8 500 грн.; участю адвоката у судовому засіданні 20 листопада 2024 року - 9 500 грн., подача додаткових пояснень по справі - 6 000 грн.; участю адвоката у судовому засіданні 10 лютого 2025 року - 8 500 грн., подача клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції - 2 000 грн. подача заяви про винесення додаткового рішення по справі - 4 000 грн.

12 березня 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_23 надійшли заперечення на заяву про винесення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати, у яких представник зазначає, що в порушення норм права, у договорі про надання юридичних послуг від 26 січня 2022 року не визначений розмір витрат на правничу допомогу, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата). До закінчення судових дебатів представник відповідача подав тільки копії рахунків на оплату юридичних послуг від 27 січня 2022 року і від 31 січня 2022 року, копії квитанцій про оплату юридичних послуг від 27 січня 2022 року і 31 січня 2022 року на загальну суму 12 000 грн., не зазначив поважні причини неподання інших доказів про розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, які були подані разом із заявою про винесення додаткового рішення незважаючи на те, що ці докази датовані датами до закінчення судових дебатів. Крім того, звертає увагу суду на те, що акт прийому-передачі наданих зазначених послуг від 31 січня 2022 року також не був поданий до закінчення судових дебатів.

Вказував, що акт прийому-передачі наданих послуг, в якому зазначені надані послуги, а саме: вивчення матеріалів справи у розмірі 4 000 грн. підготовка відзиву на позовну заяву у розмірі 8 000 грн. датований 31 січня 2022 року, а відзив на позовну заяву датований 02 лютого 2022 року, тобто 31 січня 2022 року сторони підписали акт про те, що така услуга як відзив на позов вже була виконана, що не відповідає дійсності.

З урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, розумного розміру витрат на правову допомогу вважає, що вартість наданих адвокатом послуг у розмірі 76 500 грн. є необґрунтованою.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановахВерховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Оцінивши наявні у справі докази на підтвердження наданих адвокатом послуг, врахувавши заперечення сторони позивача щодо заявленого розміру витрат, взявши до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу відповідачу, робіт, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, необхідність у наданні таких видів послуг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення 50 000 грн. на відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував заперечення представника позивача, оскільки такі доводи є безпідставними, з огляду на те, що саме врахувавши заперечення сторони позивача щодо заявленого відповідачем розміру витрат на правничу допомогу, суд стягнув 50 000 грн. із заявленого - 76 500 грн., надавши вірну правову оцінку обсягу та часу необхідного для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу відповідачу, робіт, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, необхідність у наданні таких видів послуг.

Факт зазначення у відзиві на позов значно менший розмір суми судових витрат, ніж той що був заявлений в подальшому, не може бути підставою для відмови стороні у стягненні витрат на правничу допомогу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 лютого 2025 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Тяжкороб Євгенії Віталіївни залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 лютого 2025 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: