ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 642/7182/24

провадження № 22-ц/818/2648/25

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Смелянець К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, -

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Авдєєва Бориса Миколайовича на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2025 року, постановлене суддею Вікторовим В.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №239/ІД від 14.07.2022 року про призупинення дії трудового договору в частині призупинення дії трудового договору із майстром цеху ОСОБА_1 ; поновити дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та Регіональною філією «Південна залізниця» АТ «Південна залізниця» з дати винесення рішення судом.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вирішити питання щодо судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зауважує, що судом невірно застосовано статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Для зупинення дії договору необхідна наявність двох чинників: неможливість роботодавцем надати роботу та неможливість працівником виконувати цю роботу. Суд безпідставно вважав, що роботодавець не мав можливості надавати роботу. Позивач міг виконувати роботу у іншому місці. Місто Ізюм було деокуповано в серпні 2022 року. Таким чином виконувати роботу позивач мав можливість з жовтня 2022 року. Фактично відповідач вибірково залишив призупиненими договори з деякими працівниками.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуваний наказ відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та об`єктивним економічним реаліям, в яких відповідач опинився внаслідок збройної російської агресії, не містить ознак дискримінації по відношенню до позивача, підтвердженням чого є матеріали справи, а отже підстави для визнання оспорюваного наказу незаконним та його скасування у суду відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.01.2017 року ОСОБА_1 призначений на посаду майстра цеху дефектоскопії у виробничий підрозділ «Ізюмська дистанція колії» (ПЧ-5 Ізюм) в Регіональній філії «Південна залізниця АТ «Укрзалізниця», що підтверджується копією трудової книжки.

Загальновідомим та таким, що не потребує доказування, є той факт, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила повномасштабну збройну агресію по відношенню до України, а відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 Ізюмська територіальна громада входила до переліку: до тимчасово окупованих РФ територій України в період з 01.04.2022 до 08.09.2022; до територій активних бойових дій в періоди з 24.02.2022 по 01.04.2022 та з 08.09.2022 по 11.09.2022; до територій можливих бойових дій в період з 11.09.2022 до сьогодні . Таким чином, робоче місце позивача ОСОБА_1 в місті Ізюм в період з 24.02.2022 по 01.04.2022 та з 08.09.2022 по 11.09.2022 знаходилося на території, яка відносилася до території активних бойових дій.

14.07.2022 року виконавчим директором регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» видано наказ № 239/ВД про призупинення дії трудового договору з 14.07.2022 року, для працівників, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу (відповідно до витягу з Додатку до наказу № 239/ВД зазначений майстер цеху ОСОБА_1 ).

Позивач ОСОБА_1 підтвердив неможливість виконання ним роботи на території Ізюмської територіальної громади з початку повномасштабного вторгнення та на дату видання оспорюваного наказу (14.07.2022). Вказана обставина сторонами у справі не оспорюється.

Згідно акту від 25.07.2022 року, складеного працівниками виробничого підрозділу «Ізюмська дистанція колії», а саме: шляховим майстром ОСОБА_2 , монтером колії ОСОБА_3 та сигналістом (головою профспілкової організації) Дегтярьовою О.Г., ОСОБА_1 в телефонному режимі було повідомлено про введення в дію наказу директора № 239/ВД від 14.07.2022 року «Про призупинення дії трудового договору».

При цьому, 12.10.2024 року позивач отримав поштою та ознайомився з наказом №239/ВД.

Позивач вважає, що підстави для призупинення дії трудового договору відсутні, просить визнати незаконним та скасувати наказ № 239/ВД від 14.07.2022 року.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан- це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 від 12 травня 2015 року № 389-VIII Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»(далі- Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібні висновки неодноразово висловлено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23, від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24), від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23 (провадження № 61-6755св24).

Верховний Суд у своїх постановах: від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23) неодноразово висловлював свою позицію щодо можливості застосувати положення частин першої, другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у вказаних вище постановах.

Слід також звернути увагу на правову позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) про те, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку з призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", право роботодавця на призупинення трудового договору настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив встановлення як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником, що має відбуватись саме у зв`язку із збройною агресією проти України.

ОСОБА_1 займає посаду майстра цеху дефектоскопії у виробничий підрозділ «Ізюмська дистанція колії» (ПЧ-5 Ізюм) в Регіональній філії «Південна залізниця АТ «Укрзалізниця», фактично робота була зупинена у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України.

Таким чином АТ «Укрзалізниця» мала право на призупинення дії трудового договору із ОСОБА_1 , оскільки станом на час видання відповідного наказу останній не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки, а позивач не міг запропонувати інші.

Рішення суду про те, що оскаржуваний наказ відповідає вимогам ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та об`єктивним економічним реаліям, в яких відповідач опинився в наслідок збройної російської агресії, не містить ознак дискримінації по відношенню до позивача, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Щодо вимоги про поновлення дії трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та Регіональною філією «Південна залізниця» АТ «Південна залізниця» судова колегія зазначає наступне.

Зі змісту наказу убачається, що він діє до припинення військового стану або до відновлення можливості виконуватироботу.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач 16.10.2024 року направив поштою заяву про відновлення дії трудового договору.

З відповіді на заяву від 15.10.2024 року (поштою направлена 16.10.2024) АТ «Укрзалізниця» надала відповідь, що для вирішення питання про відновлення дії трудового договору ОСОБА_4 необхідно звернутися до управління службових перевірок та кадрової безпеки Департаменту корпоративної безпеки АТ «Укрзалізниця» у зручний час. Інших підстав для відмови відповідач не вказував, як і не вказував у своїй відповіді від 19.11.2024 року.

Як убачається з матеріалів справи, м.Ізюм було деокуповано у вересні 2022 року.

Згідно акту технічного стану обєкту інфраструктури залізничного транспорту від 21.12.2022 року будівля АТ «Укрзалізниці» придатна до екплуатації, після виконання ремонту, а саме перекриття покрівлі, заміни вікон і дверей.

Згідно даних сайту АТ «Укрзалізниця» у 2022 році було відновлено зруйновану інфраструктуру в м.Ізюм та відновлено пасажирське сполучення.

Таким чином наприкінці 2022 року відповідач відновив роботу залізничної станції м.Ізюм.

Відповідач не надав відповідних належних та допустимих доказів, які б спростовували надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог про можливість відновлення дії трудового договору і свідчили б про неможливість надання відповідачем роботи саме позивачу за його посадовими обов`язками.

Відповідачем не доведено неможливості надання роботи позивачу, адже установа працює, пасажирське сполучення відновлено, робітники виконують свої функції, жодних даних про те, що установа зменшила свою територію обслуговування, що робоче місце позивачки знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять.

Позивач виявив бажання виконувати роботу. Відповідна заява від 16 жовтня 2024 року була своєчасно направлена та отримана роботодавцем. Обґрунтованих доводів щодо неможливості відновити дію трудового договору відповідач не навів.

Вирішуючи питання в межах заявлених вимог, судова колегія вважає за необхідне відновити дію трудового договору, з дня набрання чинності рішенням суду.

Рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 та п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Таким чином, з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 3028,00 грн., з урахуванням задоволення позовної заяви та апеляційної скарги у повному обсязі.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,379,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Авдєєва Бориса Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2025 року в частині поновлення дії трудового договору скасувати, позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Поновити дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та Регіональною філією «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Стягнути з Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3028,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення складено 22.09.2025 року.