Справа № 127/629/25
Провадження № 22-ц/801/1850/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 рокуСправа № 127/629/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді - доповідача: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу № 127/629/25 за позовом ОСОБА_1 до Ліцею міста Рубіжного Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Управління освіти Рубіжанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою представника відповідача Ліцею міста Рубіжного Луганської області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2025 року, в частині нарахувань та виплати грошової допомоги на оздоровлення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалене у складі судді Шаміної Ю.А., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Ліцею міста Рубіжного Луганської області про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що з 01 вересня 2016 року вона працювала вчителем англійською мови у Рубіжанській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №8 Рубіжанської міської ради Луганської області. З жовтня 2020 року позивач знаходилася у відпустці у зв`язку із вагітністю і пологами, а потім у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до запису №11 трудової книжки, 24.02.2021р. юридичну особу Рубіжанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №8 Рубіжанської міської ради Луганської області було реорганізовано у Рубіжанський ліцей Сєвєродонецького району Луганської області. 01 липня 2021 року позивача було переведено на посаду вчителя англійської мови до відповідача. Наказом відповідача №32К/ТР від 03.07.2023 позивача було звільнено шляхом переведення до іншого учбового закладу за власним бажанням. При звільненні з роботи їй було відмовлено у наданні щорічної відпустки та матеріальної допомоги за період роботи з 17.11.2019 по 16.11.2020. Як вбачається з листа відповідача №74 від 13.06.2023 «у зв`язку з фізичною відсутністю у закладі первинних документів, що підтверджують Ваше право на таку відпустку, надання щорічної оплачуваної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення стане можливим тільки при деокупації території територіальної громади та відновленні функціонування технічної та документальної бази Централізованої бухгалтерії управління освіти Рубіжанської міської ради».

26 грудня 2024 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит №24/328 із проханням повідомити чи було сплачено позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 17.11.2019 по 16.11.2020, і якщо так, надати розрахунок цієї компенсації. Як вбачається з листа відповідача №370 від 30.12.2024 у закладі освіти первинними документами документального підтвердження наявності невикористаної щорічної відпустки у ОСОБА_1 за період з 17.11.2019 по 16.11.2020 немає, у зв`язку з цим, заборгованість по виплаті заробітної плати та належних сум при звільненні ОСОБА_1 у закладу освіти відсутня. Отже, при звільненні відповідач не сплатив позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 17.11.2019 по 16.11.2020.

Таким чином позивач вважає, що невиплата їй в день звільнення грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 17.11.2019 по 16.11.2020 є незаконною та такою, що порушує її права.

Позивач вказує, що згідно з Індивідуальних відомостей про застраховану особу, позивач працювала у відповідача за період з 2016 року по день свого звільнення 03.07.2023. За цей період позивач отримувала від відповідача заробітну плату, на яку здійснювалося нарахування та утримання єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, тому вважає доводи відповідача про фізичну відсутність у його закладі первинних документів, що підтверджують право позивача на таку відпустку, безпідставними. Позивач мала право на щорічну основну відпустку за період з 17.11.2019 по 16.11.2020 тривалістю 56 календарних днів, і під час роботи у відповідача не використала її. Таким чином, при звільненні працівника роботодавець має визначене законом зобов`язання сплатити позивачу грошову компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки, а саме за 56 календарних днів. Зауважила, що відповідач є правонаступником Рубіжанської загальноосвітньої школі І-ІІІ ступенів № 8 Рубіжанської міської ради Луганської області, у якій власне працювала позивач у період з 17.11.2019р. по 16.11.2020р.

Враховуючи зазначене, у позивача також є право на отримання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати), яку вона не отримала, оскільки відпустку їй не було надано незаконно, і у випадку надання такої відпустки, позивач мав право на виплату такої допомоги. У день звільнення позивача з роботи (03.07.2023) відповідач був зобов`язаний здійснити всі належні йому виплати, у тому числі грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, проте свій передбачений законом обов`язок не виконав.

Оскільки відповідач протиправно не сплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористану щорічну основу відпустку, з нього на користь позивача повинно бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за шість місяців, починаючи з 04 липня 2023 року (з наступного дня за днем звільнення позивача) по 04 січня 2024 року включно.

Оскільки з жовтня 2020 року позивач знаходилася у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а потім у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, останніми двома місяцями, у яких вона отримувала заробітну плату були серпень та вересень 2020 року. Згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу позивача, у серпні 2020 року заробітна плата позивача дорівнювала 15315,52 грн, а у вересні 2020 року 4717 грн. Отже, заробітна плата саме за ці два місяця повинна враховуватися при розрахунку середнього заробітку позивача. При цьому сумарна кількість робочих днів у серпні та вересні 2020 року складає 43 дня. Отже, розрахунок середньоденного заробітку позивача, виходячи із розрахунку: 15315,52 грн + 4 717 грн = 20032,52 грн / 43 робочі дні = 465,87 грн. Кількість робочих днів за період з 04.07.2023 по 04.01.2024 включно становить 137 днів. Відповідно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, а саме з 04.07.2023 по 04.01.2024 включно дорівнює 63824,19 грн, виходячи із розрахунку: 465,87 грн. * 137 робочих дня = 63824,19 грн. Це означає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців у сумі 63824,19 грн повинно бути стягнуто з відповідача на користь позивача.

Вказане і стало підставою для звернення до суду, а тому позивач просить: зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 56 календарних дня за період роботи з 17.11.2019 по 16.11.2020 у розмірі 20594 грн; зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити позивачу допомогу на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2023 по 04.01.2024 включно у розмірі 63824,19 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Ліцею міста Рубіжного Луганської області на користь ОСОБА_1 компенсацію за 42 календарних дні невикористаної відпустки за період з 17 листопада 2019 року по 30 серпня 2020 року у розмірі 15357,45 грн (п`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят сім гривень сорок п`ять копійок).

Зобов`язано Ліцей міста Рубіжного Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за робочий рік з 17 листопада 2019 року по 30 серпня 2020 року у розмірі посадового окладу.

Стягнуто з Ліцею міста Рубіжного Луганської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 липня 2023 року по 04 січня 2024 року включно у розмірі 63824,19 грн (шістдесят три тисячі вісімсот двадцять чотири гривні дев`ятнадцять копійок).

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з Ліцею міста Рубіжного Луганської області на користь ОСОБА_1 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яноста шість копійок) судового збору.

У апеляційній скарзі представник відповідача Ліцею міста Рубіжного Луганської області зазначає, що не в повній мірі погоджується з рішенням суду першої інстанції, а саме просить скасувати рішення в частині нарахувань та виплати грошової допомоги на оздоровлення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вказує, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення в цій частині прийшов до помилкових висновків.

Під час ухвалення рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Від представника позивачки - адвоката Самохвалова С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін..

Від інших учасників відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення ОСОБА_2 їй не було здійснено виплату компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та належної їй суми матеріальної допомоги на оздоровлення, відтак дана обставина доводить факт того, що між сторонами наявний спір з виплати роботодавцем належних звільненому працівникові сум.

Зважаючи, що заявлений ОСОБА_2 спір щодо виплати компенсації за невикористану відпустку та матеріальну допомогу на оздоровлення, вирішено судом на її користь, тому наявні підстави для застосування наслідків частини другої статті 117 КЗпП України, а саме, установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Суд апеляційної інстанції у повній мірі не погоджується з таким висновком та вважає його помилковим виходячи з наступного

Позиція суду апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно довідки від 01.08.2022 №509- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Згідно відомостей з трудової книжки серії НОМЕР_1 , належної ОСОБА_1 слідує, що:

17.11.2008 ОСОБА_1 було прийнято на роботу педагогом-організатором (ЗОШ №8) в Рубіжанську загальноосвітню школу І-ІІІ ст. №8 Рубіжанської міської ради Луганської області; 01.09.2016 переведено вчителем англійської мови цього закладу;

відповідно до рішення РМР Луганської області від 24.02.2021 №6/254 юридична особа Рубіжанська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №8 Рубіжанської міської ради Луганської області реорганізовано шляхом злиття з юридичною особою комунальним навчально-виховним комплексом «Рубіжанський ліцей» Рубіжанської міської ради Луганської області;

відповідно до рішення РМР Луганської області від 28.04.2021 №10/24 створено юридичну особу Рубіжанський ліцей Рубіжанської міської ради Луганської області;

01.07.2021 на підставі наказу по ЗШ №8 від 30.06.2021 №68-К/ТР переведена на посаду вчителя англійської мови до Рубіжанського ліцею Рубіжанської міської ради Луганської області, п. 8 ст. 36 КЗпП України;

відповідно до рішення РМР Луганської області від 22.12.2021 №29/59 змінено найменування Рубіжанський ліцей Рубіжанської міської ради Луганської області () на Рубіжанський ліцей Сєвєродонецького району Луганської області (а.с. 20-22).

На підтвердження перебування позивачки ОСОБА_1 у трудових відносинах із відповідачем та отримання нею доходу до матеріалів справи додано індивідуальні відомості про застраховану особу реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) №6216 від 21.11.2024 (а.с. 12-15), а також виписку порахунку АТ КБ «Приват Банк» (а.с. 117-119).

Відповіддю адміністрації Рубіжанського ліцею Сєвєродонецького району Луганської області №74 від 13.06.2023 на заяву ОСОБА_1 від 06.06.2023 повідомлено, що у наданні їй щорічної оплачуваної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення за робочий період з 17 листопада 2019 р. по 16 листопада 2020 р. відмовлено у зв`язку із фізичною відсутністю у закладі первинних документів, що підтверджують право на таку відпустку. Вказано, що надання щорічної оплачуваної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення стане можливим тільки при деокупації території територіальної громади та відновлення функціонування технічної та документальної базу Централізованої бухгалтерії управління освіти Рубіжанської міської ради (а.с. 16 зворот).

Згідно із довідкою №24 від 30.12.2024, виданої Управлінням освіти Рубіжанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області загальна сума доходу ОСОБА_1 на посаді вчителя в Ліцеї міста Рубіжного Луганської області за період з 25.06.2023 по 04.07.2023 становила 2217,96 грн, яка включає в себе нараховану соціальну відпустку як матері двох неповнолітніх дітей за 2023 рік в кількості 10 календарних днів. Зазначено, що на момент звільнення заборгованість по заробітній платі відсутня, всі розрахунки проведено в повному обсязі (а.с. 33).

Як слідує із відповіді на адвокатський запит, наданої Ліцеєм міста Рубіжного Луганської області, №370 від 30.12.2024 за наявними у закладі освіти первинними документами документального підтвердження наявності невикористаної щорічної відпустки у ОСОБА_1 за період з 17.11.2019 р. по 16.11.2020 р. немає. У зв`язку з цим заборгованість по виплаті заробітної плати та належних сум при звільненні ОСОБА_1 у закладу освіти відсутня (а.с. 16).

Наказом директора Рубіжанський ліцей Сєвєродонецького району Луганської області Людмили Євсєєвої «Про звільнення за переведенням ОСОБА_1 » №32-К/ТР від 03.07.2023 звільнено ОСОБА_1 , учителя англійської мови Рубіжанського ліцею Сєвєродонецького району Луганської області, 04 липня 2023 року за переведенням на посаду вчителя англійської мови до Рубіжанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №3 Рубіжанської міської ради луганської області за згодою працівника, п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 17).

Як вбачається із повідомлення Управління освіти військової адміністрації щодо надання бухгалтерських документів повідомлено, що Управління освіти військової адміністрації () - новостворений тимчасовий орган, який діє з моменту реєстрації - 07.06.2022 та не є правонаступником Управління освіти Рубіжанської міської ради

Луганської області (). Тому доступ до електронної бази бухгалтерії Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області у новоствореного Управління освіти військової адміністрації з іншим кодом реєстрації відсутній. При цьому, згідно із наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» №309 від 22.12.2022 (зі змінами) встановлено, що за Рубіжанську територіальну громаду Луганської області велись бої з 24.02.2022 по 13.05.2022 та з 13.05.2022 вона знаходиться в окупації по теперішній час. Таким чином, весь паперовий архів документів по нарахуванню заробітної плати залишився на тимчасово окупованій території і Управлінню освіти військової адміністрації - як новоствореному органу (діє з 07.06.2022) не передавався. Отже, надати документи, які підтвердять або спростують факт отримання ОСОБА_1 основної щорічної оплачуваної відпустки й матеріальної допомоги на оздоровлення за період роботи з 17.11.2019 по 16.11.2020, наразі неможливо (а.с. 49).

У Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за №0000582 від 11.10.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України та №0000077 від 06.05.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України (а.с. 50, 51-52).

Окрім того, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 01.07.2020 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по містах Рубіжне та Хрустальний Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) (а.с. 121).

У зв`язку з вагітністю та пологами ОСОБА_1 27.04.2020 було видано листок непрацездатності серії АДП №984201 яким визначено звільнення від роботи з 27.04.2020 строком на 126 календарних днів, стати до роботи 31 серпня.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Положення наведених вище процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Водночас, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Водночас це не звільняє позивача довести ті обставини, на які він посилається.

Відповідно до частини 4 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Як передбачено частиною 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі №266/6853/18 (провадження №61-9549св19) зроблено висновок, що «згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно з частинами 2, 3 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин 1, 7 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина 1 статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату та інші належні до виплати суми.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату належних сум.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №757/23764/20-ц, провадження №61-7052св21.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, провадження № 61- 94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України та частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Частиною 6 статті 6 Закону України «Про відпустки» встановлено, що керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

При звільненні ОСОБА_1 їй не було виплачено грошову компенсацію за 56 днів невикористаної щорічної основної відпустки у зв`язку із фізичною відсутністю у відповідача первинних документів, що підтверджують право на таку відпустку.

Будь-яких доказів на підтвердження використання ОСОБА_1 частини або всієї щорічної основної відпустки відповідачем в спростування доводів позивача не надано.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народила доньку ОСОБА_3 , що відповідачем не заперечується.

У судовому засіданні позивач пояснила, що перебувала у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами, після завершення якої скористалася правом на відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що стороною відповідача не спростовано.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (ст. 6 цього Закону), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується (ч. 2 ст. 181 КЗпПУ).

Таким чином, зважаючи, що з 31.08.2020, після спливу строку непрацездатності пов`язаної із вагітністю та пологами, позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому кількість календарних днів основної щорічної відпустки днів становить 42 пропорційно до відпрацьованого часу (з 17 листопада 2019 року по 30 серпня 2020 року), оскільки період перебування працівниці у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років не зараховується до стажу роботи, який дає право на щорічну основну відпустку згідно ч. 2 ст. 181 КЗпПУ.

Щодо розрахунку компенсації за невикористану основну щорічну відпустку суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Так, сума компенсації ОСОБА_1 при звільненні за 42 календарних дні невикористаної відпустки становить 15357,45 грн.

Розрахунок середньоденної заробітної плати: 129807,10 грн (заробітна плата за період з липня 2019 року по липень 2020 року): 355 календарних днів розрахункового періоду =365,65 грн.

Розрахунок компенсації: 365,65 грн ? 42 календарних днів невикористаної відпустки.

За вказаних обставин вимоги позивача в частині стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку з огляду на кількість календарних днів основної щорічної відпустки днів відповідно до відпрацьованого часу та згідно з проведеним розрахунком на користь позивача підлягає стягненню компенсація за 42 календарних дні невикористаної відпустки за період з 17 листопада 2019 року по 30 серпня 2020 року у розмірі 15357,45 грн.

Щодо вимоги про стягнення грошової допомоги на оздоровлення суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 57 ЗУ «Про освіту» держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам, зокрема, виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Матеріальна допомога на оздоровлення є соціальною грошовою виплатою працівникам при наданні щорічної відпустки (або її частини) за відповідний робочий рік і надається один раз на рік.

Відповідно до ст.24 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Виплата ж матеріальної допомоги на оздоровлення в разі звільнення не передбачена ні нормами трудового законодавства, ні умовами колективного договору як локальним нормативним актом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи викладені обставини справи і наведені норми законодавства, що врегульовують спірні правовідносини сторін, апеляційний суд надає перевагу доводам відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, надані ними докази в сукупності на підтвердження своїх доводів визнає більш вірогідними, ніж докази надані позивачем на підтвердження наведених ним обставин.

Виходячи з викладеного вимога позивача про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення не підлягає задоволенню.

Виходячи із загальних положень частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Як передбачено статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, частина 1 цієї статті.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті, частина 2 цієї статті.

У ході судового розгляду встановлено, що під час звільнення ОСОБА_2 їй не було здійснено виплату компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та належної їй суми матеріальної допомоги на оздоровлення, відтак дана обставина доводить факт того, що між сторонами наявний спір з виплати роботодавцем належних звільненому працівникові сум.

Зважаючи, що заявлений ОСОБА_2 спір щодо виплати компенсації за невикористану відпустку та матеріальну допомогу на оздоровлення, вирішено судом на її користь, тому наявні підстави для застосування наслідків частини другої статті 117 КЗпП України, а саме, установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Так, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача у зв`язку з відповідальністю за затримку розрахунку при звільненні, середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні з 04 липня 2023 року по 04 січня 2024 року включно у розмірі 63824,19 грн.

А тому доводи апеляційної скарги в частині позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд вважає необґрунтованими та фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Ліцею міста Рубіжного Луганської області про стягнення грошової допомоги на оздоровлення відмовити.В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача Ліцею міста Рубіжного Луганської області задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2025 року- змінити.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Ліцею міста Рубіжного Луганської області про стягнення грошової допомоги на оздоровлення відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник