Номер провадження: 22-ц/813/1844/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чумаченко Святослав Олександрович

на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 05 липня 2024 року

за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, суб`єкт оскарження головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Сокол Ю.С., стягувач ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати неправомірними дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлії Степанівни щодо відмови у знятті арешту з нерухомого майна боржника, накладені постановою від 30.09.2022 р. у виконавчому провадженні №69035257 та зобов`язати головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлію Степанівну зняти арешт з майна ОСОБА_1 , а саме з автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «VITO 111 CDI», реєстраційний номер: НОМЕР_1 , який накладено постановою про арешт майна боржника від 30.09.2022 року у виконавчому провадженні №69035257.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, суб`єкт оскарження головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С., стягувач ОСОБА_2 , - відмовлено.

Ухвала суду вмотивована тим, що боржником ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Також, матеріалами справи підтверджено, що боржник ОСОБА_1 був обізнаний про порушення свого права (відмова у знятті арешту з його рухомого майна) ще з 28.11.2022 року, а тому в діях головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С. не вбачається порушень норм чинного законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чумаченко С.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість оскаржуваної ухвали, просить її скасувати, визнати неправомірними дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С., щодо відмови у знятті арешту з майна боржника, накладеного постановою від 30.09.2022 року у виконавчому провадженні № 69035257. Зобов`язати головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С. зняти арешт з майна ОСОБА_1 , а саме автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «VITO 111 CDI», реєстраційний номер: НОМЕР_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В скарзі зазначається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, сплачує на постійній основі аліменти на утримання дитини, відповідно до виконавчого листа № 947/16628/21 від 19.04.2022 року, який виданий Київським районним судом м. Одеси, наявна переплата, а тому державний виконавець Сокол Ю.С. має підстави для зняття арешту з автомобіля. Крім того, акцентується увага, що підставою для зняття арешту з майна боржника згідно з п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у даному випадку є одночасно настання двох юридичних фактів: погашення заборгованості та можливість забезпечення виконання судового рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Також, Листом від 25.04.2024 року ОСОБА_1 інформував державного виконавця про можливість забезпечення стягнення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на його майно, а саме забезпечення платежів доходами ФОП ОСОБА_1 , однак вказане не було взято до уваги ні державним виконавцем ні судом першої інстанції, як не було взято і те, що на момент накладення арешту боржник мав декілька джерел офіційного доходу, а саме стипендію та доходи від ФОП.

Наголошується, що відмова в зверненні стягнення з доходів ФОП ОСОБА_1 , а також залишення арешту на автомобіль порушує конституційні права ОСОБА_1 та право особи на майно.

Також, скаржник не погоджується з висновком суду про обізнаність боржника про порушення свого права (відмова у знятті арешту з рухомого майна) ще з 28.11.2022 року, оскільки зазначене спростовується тим, що боржник після отримання відмови у знятті арешту намагався використати всі можливі способи захисту прав боржника на незаконне накладення арешту в рамках виконавчого провадження. Однак, державним виконавцем було незаконно неодноразово відмовлено ОСОБА_1 у знятті арешту з його майна, що і призвело до необхідності подачі скарги, щодо оскарження дій державного виконавця щодо не зняття арешту з майна боржника та зобов`язання вчинити певні дії.

Підсумовуючи викладене в скарзі зазначено, що суд першої інстанції порушуючи норми процесуального права, в ухвалі суду не надав оцінки, щодо клопотання представника ОСОБА_2 , адвоката Смирнова А.І., яким стягувач не заперечує щодо задоволення скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця та не заперечує, щодо зняття арешту з майна боржника та зобов`язання вчинити певні дії у зв`язку з відсутністю заборгованості по аліментам. На думку сторони скаржника, враховуючи всі вищеперелічені обставини та той факт, що арешт порушує права скаржника та відсутність підстав для накладення арешту на автомобіль і незаконність постанови про накладення арешту від 30.09.2022 року, суд мав задовольнити його скаргу та скасувати постанову державного виконавця.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Чумаченко С.О. в судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу, а оскаржувану ухвалу скасувати.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Судові повістки надіслані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повертались на адресу суду з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час вирішення питання про повідомлення заявниці про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також про можливість розглядати справу за відсутності відповідача.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.

З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та їх не явка не перешкоджає розгляду справи.

Додатково ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повідомлені шляхом розміщення Одеським апеляційним судом оголошення на офіційному веб-сайті судова влада України про місце, дату та час розгляду справи.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників які не з`явились.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

На виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) перебуває виконавче провадження №69035257 з примусового виконання виконавчого листа №947/16628/21, виданого 19.04.2022 року Київським районним судом м. Одеса, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини його доходів щомісячно, починаючи стягнення з 31.05.2021 року до повноліття дитини.

22.05.2022 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №69035257. Вказана постанова була спрямована сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 01.06.2022 року заборгованість боржника ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 01.06.2022 складала 38744,00 гривень.

14.06.2022 року державним виконавцем рекомендованою кореспонденцією спрямовано боржнику ОСОБА_1 вимогу щодо надання письмових пояснень стосовно причин невиконання рішення суду про сплату аліментів.

14.06.2022 року на адресу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі від боржника ОСОБА_1 надійшли аліменти, які у розмірі 4731 грн. були перераховані стягувачу ОСОБА_2 .

10.08.2022року на адресу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі від боржника ОСОБА_1 надійшли аліменти, які у розмірі 5000 грн. були перераховані стягувачу ОСОБА_2 .

Матеріали виконавчого провадження містять наступні відомості:

Згідно довідки Державної податкової служби України про джерела отримання доходів відносно особи ОСОБА_1 - відомості відсутні.

Згідно довідки Пенсійного фонду України відносно особи ОСОБА_1 - особу знайдено в РЗО, але відсутні дані про отримання доходу.

Згідно довідки МВС відносно особи ОСОБА_2 наявний автотранспортний засіб MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 .

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно особи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - відомості по наявне нерухоме майно відсутні.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 30.09.2022 року заборгованість боржника ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 30.09.2022 року складала 41973 гривень, що перевищувало суму платежів за три місяці.

30.09.2022 року державним виконавцем, керуючись ст. 56 Закону України Про виконавче провадження, винесено постанову про арешт майна боржника №69035257.

Вказана постанова була спрямована сторонам виконавчого провадження.

Постанова про арешт майна боржника від 30.09.2022 року, якою накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 оскаржена не була.

06.10.2022 року боржником ОСОБА_1 сплачена заборгованість у розмірі 45213 гривень.

28.11.2022 року, на адресу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі від боржника ОСОБА_1 надійшла письмова заява про зняття арешту з його майна, накладеного постановою від 30.09.2022 року.

Оскільки в ході здійсненної перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 інше майно, окрім MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , виявлено не було, що не давало можливості забезпечити виконання рішення суду про стягнення аліментів в інший спосіб. 28.11.2022 року боржнику ОСОБА_1 було надано письмову відмову у знятті арешту з майна та роз`яснено порядок зняття арешту з майна боржника, відповідно до діючого законодавства.

03.04.2023 року, повторно, на адресу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, від боржника ОСОБА_1 надійшла письмова заява про зняття арешту з його майна, накладеного Постановою від 30.09.2022 року.

21.04.2023 року боржнику ОСОБА_1 було надано письмову відмову у знятті арешту з майна та роз`яснено порядок зняття арешту з майна боржника, відповідно діючого законодавства.

13.04.2023 року на адресу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі від боржника ОСОБА_1 надійшла письмова заява про зняття арешту з його майна, накладеного постановою від 30.09.2022 року. Боржнику ОСОБА_1 було надано письмову відмову у знятті арешту з майна та роз`яснено порядок зняття арешту з майна боржника, відповідно діючого законодавства.

22.02.2024 року на адресу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі від боржника ОСОБА_1 надійшла письмова заява про передачу матеріалів виконавчого провадження №69035257 до іншого органу ДВС.

26.02.2024 року у задоволені заяви боржника ОСОБА_1 відмовлено, оскільки до заяви не було додано документів, які підтверджували місце проживання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

03.03.2024 року на адресу Відділу від боржника ОСОБА_1 надійшла письмова заява про зняття арешту з його майна, накладеного постановою від 30.09.2022 року.

12.03.2024 року боржнику ОСОБА_1 було надано письмову відмову у знятті арешту з майна.

29.04.2024 року, на адресу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, від боржника ОСОБА_1 надійшла письмова заява про зняття арешту з його майна, накладеного постановою від 30.09.2022 року.

В ході повторної перевірки майнового стану боржника державним виконавцем було встановлено, що боржник ОСОБА_1 не отримував жодних доходів, крім стипендії у розмірі 2000 грн.

Відповідно до відповіді Державної податкової служби України від 29.05.2024 року, боржник ОСОБА_1 отримував стипендію в Державній академії будівництва та архітектури до 3 кварталу 2023 року, інші будь-які доходи, в тому числі від підприємницької діяльності, не отримував.

Відповідно до відповідей з банківських установ, на рахунках боржника залишки коштів, достатні для подальшого виконання рішення про сплату аліментів, відсутні.

Оскільки в ході повторної перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 інше майно, окрім MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , виявлено не було, що не давало можливості забезпечити виконання рішення суду про стягнення аліментів в інший спосіб, 02.05.2024 боржнику ОСОБА_1 було надано письмову відмову у знятті арешту з майна.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 30.09.2022 року заборгованість боржника ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 30.09.2022 року складала 41973 грн., що перевищувало суму платежів за три місяці.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

За правилами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною другою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до статей 48,56 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7)погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до матеріалів справи встановлено, що на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) перебуває виконавче провадження №69035257 з примусового виконання виконавчого листа №947/16628/21, виданого 19.04.2022 року Київським районним судом м. Одеса, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини його доходів щомісячно, починаючи стягнення з 31.05.2021 року до повноліття дитини.

Державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В подальшому, при виконанні рішенні виникла заборгованість зі сплати аліментів, і станом на 01.06.2022 року складала 38744 грн.

Згідно частин 1,2ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» - арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

На виконання даної норми, державним виконавцем Сокол Ю.С. у виконавчому провадженні №69035257 винесено 30.09.2022 року постанову про арешт майна боржника. Даною постановою державний виконавець наклав арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель «VITO 111 CDI», реєстраційний номер: НОМЕР_1 .

Під час здійснення примусового виконання у ВП № 69035257 державним виконавцем було перевірено майновий стан боржника та з отриманих відомостей встановлено, що відомості про доходи відсутні і майно на яке можливо звернути стягнення є вищезазначений автомобіль.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого суду, що скаржником не надано доказів, того, що рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом першої інстанції вірно зауважено, що сама по собі сплата заявником за певний період аліментів, після того, як було допущено заборгованість не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим у інший спосіб.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильно висновку про те, що в діях головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С. не вбачається порушень норм чинного законодавства.

Так, посилання скаржника про те, що на момент накладення арешту не було враховано те, що він мав декілька джерел офіційного доходу, а саме стипендію та доходи від ФОП, суд правильно відхилив, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи та матеріалами виконавчого провадження, з яких вбачається, що при накладенні арешту на майно було враховано стипендію, розмір якої є недостатнім для виконання рішення суду, а також відсутність даних про отримання боржником будь-якого іншого доходу.

Твердження ОСОБА_3 про наявність доходу із ФОП не підтверджено належними та допустимим доказами, а тому забезпечення виконання рішення про стягнення аліментів в інший спосіб про яке зазначає боржник не відповідає дійсності.

Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на боржнику лежить тягар доведеності того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Таких обставин заявник не довів, про що правильно зазначив суд першої інстанції, встановивши відповідні обставини справи та надавши оцінку наявним у справі доказам.

Крім того, апеляційний суд, вважає за потрібним зазначити, що звернення до суду з вимогами про зобов`язання державного виконавця зняти арешт з майна, накладений постановою державного виконавця, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, не ґрунтуються на вимогах Закону, а тому і не підлягають задоволенню.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо обізнаності боржника ОСОБА_1 про порушення його права (відмова у зняті арешту з його майна) ще з 28.11.2022 року.

Так, ОСОБА_1 неодноразово звертався до органу виконавчої служби з заявою про зняття арешту, на що відділом надавались письмові відповіді про відмову у знятті арешту з майна та роз`яснено порядок зняття арешту з майна боржника, відповідно до діючого законодавства.

Доказів оскарження отриманих відповідей, матеріали справи не містять, як і не містять доказів оскарження постанови про накладення арешту на майно боржника від 30.09.2022 року.

Таким чином, твердження скаржника, що після відмови у знятті арешту він намагався використати всі можливі способу захисту прав боржника за незаконне накладення арешту в рамках виконавчого провадження не відповідає дійсності.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з`ясування судом обставин у справі є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини де вказано, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чумаченко Святослав Олександрович, залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 05 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06.10.2025 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

М.В. Назарова