КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/46872/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11564/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Соколова О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів та стягнення пені, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача:

- за договором № SAMDN9840 від 30 вересня 2011 року 7 050 320, 24 грн - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 жовтня 2019 року по 24 червня 2020 року; 3 619, 23 євро - ненараховані відсотки за період з 07 травня 2018 року по 24 червня 2020 року; 3 619, 23 євро - 3% річних за період з 07 травня 2018 року по 24 червня 2020 року;

- за договором № SAMDN0508 від 30 вересня 2011 року 8 048 679, 05 грн - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 жовтня 2019 року по 04 червня 2020 року; 8 265, 29 доларів США - ненараховані відсотки за період з 07 травня 2018 року по 04 червня 2020 року; 6 198, 97 доларів США - 3% річних за період з 07 травня 2018 року по 04 червня 2020 року. Усі судові витрати покласти на відповідача (т. 1 а.с. 1-5).

У обґрунтування позовних вимог вказав, що 30 вересня 2011 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» в м. Алушта було укладено два договори банківських вкладів (договір № SAMDN9840, рахунок № НОМЕР_1 та договір № SAMDN0508, рахунок НОМЕР_2).

27 жовтня 2014 року позивач звернувся із заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» (здав до головного офісу ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Кривому Розі) про розірвання вищевказаних договорів банківських вкладів, повернення коштів та нарахованих на них відсотків.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2018 року у справі 757/26746/17-ц, позовні вимоги були частково задоволені. Стягнено з відповідача на користь позивача, заборгованість у розмірі 104 383, 74 долари США, три проценти річних у розмірі 275 654, 24 грн, пеню у розмірі 2 786 574, 96 грн, суму вкладу та відсотки у розмірі 59 005,41 євро, три проценти річних в розмірі 187 698 грн 24 коп., пеню в розмірі 1 819 480, 19 грн та стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 148 533, 70 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу банку задоволено частково, позов - задоволено частково. Присуджені судом кошти стягнуто Департаментом ДВС та зараховані на рахунки ОСОБА_1 05 червня 2020 року та 25 червня 2020 року.

Через тривалість у поверненні своїх власних заощаджень позивач вважає свої права порушеними, у зв`язку з чим звернувся з вказаним позовом до суду.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» у своєму відзиві на позов вказувала, що щодо заявлених позовних вимог про стягнення відсотків за вказаними договорами за період з 07 травня 2018 року по 24 червня 2020 року та відповідно за період з 07 травня 2018 року по 04 червня 2020 року вважає їх безпідставними, оскільки договірні зобов`язання в тому чисті і з виплати процентів, за договорами банківських вкладів № SAMDN9840 та № SAMDN0508 припинилися. Щодо нарахованої позивачем пені вказала, що заявлені вимоги є безпідставними, оскільки договірні зобов`язання між позивачем та Банком припинено, а відповідно частини п`ятої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Щодо нарахування 3 % річних зазначила, що заявлені вимоги є необґрунтованими, а наведені розрахунки невірними, оскільки даною виконання Банком судового рішення у справі № 757/2674617-ц є 16 квітня 2020 року. Невчасне перерахування коштів з відповідного депозитного рахунку на який було списано кошти з Банку є відповідальністю Державної виконавчої служби, а не Банку. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 58-63).

Представник позивача у відповіді на відзив зазначав, що договори були розірвані після направлення вкладником заяви про розірвання договорів (27 жовтня 2014 року), а не рішенням суду. Договори були чинними до моменту виплати клієнту вкладу та відсотків, а це відбулося після періоду заявленого стороною позивача до стягнення (т. 1 а.с. 71-76).

Також представник відповідача подала письмові пояснення, в яких вказувала, що 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору. Відповідно до витягу з електронного додатку 1 до умов договору про переведення боргу, АТ КБ «ПриватБанк» саме зараз було виявлено факт переведення боргу грошових коштів Позивача, що знаходилися на рахунках, відкритих на підставі договорів № SAMDN9840 та № SAMDN0508 від 30 вересня 2011 року на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Отже, внаслідок укладання 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу за договорами № SAMDN9840 та № SAMDN0508 від 30 вересня 2011 року АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за такими договорами, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником у відповідності до умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Таким чином у зв`язку з тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не є боржником за вказаними депозитними договорами, отже відсутні підстави для стягнення з Банку відсотків, пені та 3 % річних за цими договорами. У зв`язку з вище викладеним, вважає, що належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ «ФК «Фінілон» (т. 1 а.с. 114-117).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ТОВ «ФК «Фінілон» про захист прав споживачів та стягнення пені - задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за договором № SAMDN9840 від 30 листопада 2011 року у розмірі 1 741,63 євро. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за договором № SAMDN0508 від 30 листопада 2011 року у розмірі 2 490, 82 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у розмірі 1 796, 94 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (т. 2 а.с. 50-57).

Не погодившись з рішенням районного суду, 09 травня 2025 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Штронда А.М. звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду від 27 лютого 2025 року у задоволеній частині та ухвалити нове у цій частині про відмову у позові у повному обсязі (т. 2 а.с. 59-75).

Свою позицію мотивував обставинами, на які посилався у відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції.

Зокрема вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за договорами № SAMDN9840 та № SAMDN0508 від 30 вересня 2011 року, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником у відповідності до умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, тому відсутні підстави для стягнення з банку відсотків, пені та трьох відсотків річних за цими договорами.

Представник апелянта наголошував у своїй скарзі, що договір пропереведення боргу від 17 листопада 2014 року не є нікчемним, є дійсним, є правомірним, укладений з дотриманням вимог ст.ст. 520, 521 ЦК України (згода кредиторів на переведення їх грошових коштів на підставі договору від 17 листопада 2014 року на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» була отримана у спосіб, визначених ст. 205 ЦК України), зберігає свою обов`язковість для виконання своїх обов`язків новим боржником (ТОВ «ФК «Фінілон») перед кредиторами (належним боржником за депозитним договором та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за таким договором є фінансова компанія та всі правові наслідки, що були породжені з моменту укладення між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду).

В апеляційній скарзі представник апелянта також зазначав, що з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень у частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що суд мав зазначити у резолютивній частині рішення у справі про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку (т. 2 а.с. 59-67).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.А. зазначив (т. 2 а.с. 95-107), що позивач не надавав банку ніякої згоди на переведення боргу перед ним будь-кому, зокрема, і ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року є нікчемний, оскільки при його укладенні була порушена встановлена Законом процедура його укладання (т. 2 а.с. 95-97, 101-103).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Про розгляд справи апеляційним судом 18 вересня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», кожен окремо, були повідомлені до Електронних кабінетів в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення особисто 27 липня 2025 року та повідомленням його представника - адвоката Дугінова Д.А. до Електронного кабінету в ЄСІТС 11 липня 2025 року. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.А. подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с. 108-115).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює укладення між ним та позивачем договорів вкладів, розміри стягнутих з нього основних сум заборгованості та відсотків у зазначеному розмірі, що неодноразово було предметом розгляду у судах різних інстанцій, а вказує на відсутність підстав стягнення трьох відсотків річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України та те, що він є неналежним відповідачем у справі.

Так, представник апелянта оскаржує рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача на користь позивача суми трьох відсотків річних за договором № SAMDN9840 від 30 листопада 2011 року у розмірі 1 741,63 євро, суми трьох відсотків річних за договором № SAMDN0508 від 30 листопада 2011 рокуу розмірі 2 490, 82 доларів США.

Тому, саме у цій частині рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо тієї частини, що неоскаржуться, ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» перевело борг за депозитами позивача на ТОВ ФК «Фінілон» 17 листопада 2014 року, тому банк не є належним відповідачем у справі, колегія суддів керується наступним.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

У цій справі відсутні підстави для висновку про неналежність відповідача, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміну боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до статті 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Отже, договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника (стаття 520 ЦК України), воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням.

Оскільки ОСОБА_1 відповідно до статті 520 ЦК України не надавав згоди на переведення боргу за договорами банківського вкладу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивача.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21, щодо переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» у подібних правовідносинах, у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 357/7395/20 (провадження № 61-5063св23), від 24 квітня 2024 року у справі № 757/44941/21-ц (провадження № 61-2394св24), від 30 липня 2025 року № 757/45792/20-ц (провадження № 61-2268св25) та інших.

Саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківських вкладів, з приводу виконання умов яких виникли спірні правовідносини, а, отже, й належним відповідачем, що відповідає правовій позиції у подібних правовідносинах, викладеній Верховним Судом у подібних правовідносинах.

Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон», є належним відповідачем у справі.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 (провадження № 61-2979св20), на яку посилається апелянт, зазначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Закон передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки у разі, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України).

Оскільки статтями 513, 520, 1059 ЦК України передбачено, що договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника, воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням, тому наведені висновки не є застосовними у справі, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20), вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, на яку посилається заявник як на підставу апеляційного оскарження, відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 (провадження № 61-697св21) зазначено, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Колегія суддів звертає увагу на те, що висновки зроблені апеляційним судом під час розгляду цієї справи не суперечить висновкам, зробленим у зазначених банком постановах Верховного Суду.

Апеляційна скарга висновків суду першої інстанції не спростовує, фактично зводиться до переоцінки доказів щодо відсутності в АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку з виконання їх умов з підстав переведення боргу на користь ТОВ «ФК «Фінілон».

Отже доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року товариство уклало договір з ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, колегія суддів відхиляє, оскільки банк не надав переконливих доказів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не застосував висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц є необґрунтованими, оскільки у наведеній справі висновки викладені з урахуванням подання позову до неналежних відповідачів, у той час, як у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами до належного відповідача - АТ КБ «ПриватБанк».

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 та від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав зазначити у резолютивній частині рішення у справі про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку, апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

Верховний Суд вже неодноразово вказував, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Відповідні обов`язки визначені податковим законодавством.

У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду суми стягнення (зокрема, процентів за користування вкладами) з розмірами обов`язкових платежів до бюджету.

Тому необґрунтованим є доводи апелянта щодо необхідності зазначення у резолютивні частині рішення суду про те, що «сума відсотків на депозитні кошти зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню у встановленому законом порядку» (близькі за змістом висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20 (провадження № 61-2166св24)).

Інші доводи апеляційної скарги також зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального права та не допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 вересня2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов