Житомирський апеляційний суд
Справа №293/1439/24 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М.
Категорія 10 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Григорусь Н.Й.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №293/1439/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим будинком та земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського О.М. в селищі Черняхів Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- встановити факт здійснення ним реконструкції (у вигляді прибудови) житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 34,6 кв.м., з яких: житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., яке складається із: житлової кімнати №2-3 площею 13,2 кв.м., житлової кімнати №2-4 площею 13,2 кв.м., тамбур №2-1 площею 1,5 кв.м., топочна №2-2 площею 6,7 кв.м. у 2011 році;

- визнати за ним право користування збудованим житловим приміщенням (прибудовою), загальною площею 34,6 кв.м., з яких: житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., в тому числі: житловою кімнатою №2-3 площею 13,2 кв.м., житловою кімнатою №2-4 площею 13,2 кв.м., тамбуром №2-1 площею 1,5 кв.м., топочною №2-2 площею 6,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право користування 1/2 частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди в користуванні житловою спорудою збудованою ним і яка прибудована до житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 34,6 кв.м., з яких: житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., до складу якої входить: житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., яке складається із: житлової кімнати №2-3 площею 13,2 кв.м., житлової кімнати №2-4 площею 13,2 кв.м., тамбур №2-1 площею 1,5 кв.м., топочна №2-2 площею 6,7 кв.м.

В обґрунтування позову зазначав, що йому згідно договору дарування від 20.12.2000 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 55,9 кв.м., з яких 37,9 кв.м житлова площа. Вказує, що у 2005 році йому було надано дозвіл на реконструкцію уже існуючого житлового будинку в АДРЕСА_1 . Зазначає, що він у 2005 році на земельній ділянці, площею 0,0765 га, кадастровий номер :05:014:0611, що розташована по АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі державного акту на землю розпочав здійснювати прибудову житлового приміщення до існуючого житлового будинку, шляхом реконструкції. Зазначає, що ним було здійснено прибудову загальною площею 34,6 кв.м., з яких: житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., яка складається із: житлової кімнати №2-3 площею 13,2 кв.м., житлової кімнати №2-4 площею 13,2 кв.м., тамбур №2-1 площею 1,5 кв.м., топочна №2-2 площею 6,7 кв.м.

Вказує, що на момент подання позову власником земельної ділянки площею 0,0765 га, кадастровий номер :05:014:0611, що розташована по АДРЕСА_1 та власником житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 55,9 кв.м., з яких житлова 37,9 кв.м. є ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 08.02.2012. Зазначає, що він разом із сім`єю проживає у збудованій ним прибудові, яка є фактичним та єдиним місцем проживання. Вказує, що ОСОБА_2 10.11.2022 подав до реєстраційної служби заяву про зняття його та його малолітнього сина ОСОБА_3 , 2013 року народження з реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_1 . Також зазначає, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт здійснення ОСОБА_1 реконструкції (у вигляді прибудови) житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 34,6 кв.м., з яких житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., яка складається із: житлової кімнати №2-3 площею 13,2 кв.м., житлової кімнати №2-4 площею 13,2 кв.м., тамбур №2-1 площею 1,5 кв.м., топочна №2-2 площею 6,7 кв.м. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що ним не заявлялися вимоги про визнання права власності чи поділ спірної прибудови. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано норми ст. 156 ЖК України. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не взято до уваги практику Верховного Суду. Вважає, що важливе юридичне значення для правильного вирішення спору має факт дослідження обставин того, чи має він інше житло для проживання. Зазначає, що встановлюючи факт здійснення ним реконструкції у вигляді прибудови судом першої інстанції не враховано, що вимоги про визнання права користування прибудовою та визнання за ним права користування 1/2 частки земельної ділянки є похідними вимогами. Вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги факт здійснення ОСОБА_2 перешкод у користуванні прибудовою як житловим приміщенням. Стверджує, що поза увагою суду першої інстанції залишено той факт, що ОСОБА_2 неодноразово діяв в порушення ч.3 ст.13 ЦК України. Вважає, що обраний ним спосіб захисту є ефективним та не порушує матеріальні права відповідача. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2025 року в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про задоволення позову.

24 червня 2025 року на адресу суду від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що ОСОБА_2 правомірно набув право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та присадибної земельної ділянки. Вважає, що позовні вимоги щодо визнання права користування самочинною прибудовою до житлового будинку та 1/2 частиною присадибної земельної ділянки є безпідставними. Стверджує, що позивач отримавши будівельний паспорт самочинно здійснив прибудову до житлового приватного будинку відповідача, не вчинивши при цьому жодних дій щодо державної реєстрації свого права власності на новозбудоване майно. Вказує, що судом першої інстанції вірно зроблено висновок про недоведеність відповідачем існування будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, а тому в частині встановлення факту реконструкції не перевіряється апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області від 20.12.2000 за реєстровим №370 був власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконкому Черняхівської селищної ради Житомирської області від 31.10.2005 №149 ОСОБА_1 було надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Відповідно до передпроектних проектних розробок будівництва житлового приміщення до існуючого житлового будинку та гаража за адресою: АДРЕСА_1 , забудовник ОСОБА_1 , до існуючого житлового будинку погоджено проектуєму добудову загальною площею 34,6 кв.м. з яких житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., яка складається із двох житлових кімнат площею по 13,2 кв.м., тамбур площею 1,5 кв.м., топочна площею 3,35 кв.м., сан.блок площею 3,35 кв.м.

Черняхівською районною державною адміністрацією 18.07.2014 видано будівельний паспорт на реконструкцію та добудову кімнат, топочної, санвузла, гаража по АДРЕСА_1 , забудовник ОСОБА_1 .

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 13.06.2013, містяться відомості про площі квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, зокрема по квартирі АДРЕСА_2 зазначено житлову площу 37,9 кв.м., загальну площу 58,4 кв.м., по квартирі АДРЕСА_3 вказано загальну площу 34,6 кв.м. з яких дві кімнати площею по 13,2 кв.м., тамбур площею 1,5 кв.м., топочна площею 6,7 кв.м.

Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 04.09.2023 №1619/09-2023, встановлено, що відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 17.11.2011 містяться відомості про площу будинку 55,9 кв.м., відповідно до технічного паспорту на вказаний садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 13.06.2013 містяться відомості про площі квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, зокрема по квартирі АДРЕСА_2 зазначено житлову площу 37,8 кв.м., загальну площу 58,3 кв.м., по квартирі АДРЕСА_3 вказано загальну площу 34,6 кв.м. з яких дві кімнати площею по 13,2 кв.м., тамбур площею 1,5 кв.м., топочна площею 6,7 кв.м. На поверховому плані житлового будинку наявний штамп від 13.06.2013, що дві кімнати площею по 13,2 кв.м., тамбур площею 1,5 кв.м., топочна площею 6,7 кв.м. самовільно побудовані. Також за результатами візуально-інструментального обстеження у квартирі АДРЕСА_3 виявлено влаштування нової перегородки, пробиті нові дверні прорізи, змінено цільове призначення кухні на санвузол, топочної на санвузол, та кімнати на кухню. Для відповідності вимогам будівельних норм при поділі житлового будинку на двох співвласників (варіант 1) необхідно провести відповідні ремонтно-будівельні роботи.

Також встановлено, що 08.02.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №211.

Відповідно до п.1.1 вказаного договору, дарувальник подарував та передав безоплатно у власність цілу ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 , а обдарований приймає у власність даний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

Житловий будинок, що дарується за цим договором, цегляний, житловою площею 37,9 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м., до зазначеного житлового будинку, що позначається літерою «А» за планом земельної ділянки належать будівлі та споруди: літня кухня «Б», сарай «В.Г», гараж «Д», вбиральня У», огорожа №1-3.

Крім того, 08.02.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №213.

Відповідно до п.1.1 вказаного договору дарувальник подарував та передав безоплатно у власність цілу ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0765 га, кадастровий номер :05:014:0611, що розташована по АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 , а обдарований приймає у власність дану земельну ділянку.

Земельна ділянка, що дарується за цим договором, передані для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,0765 га. Житловий будинок, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0765 га і яка необхідна для його обслуговування, подарований обдарованому за реєстровим №211.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24576719 від 22.07.2014 ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , складовими частинами якого є літня кухня Б, сараї В, Г, гараж - Д, вбиральня У, огорожа, №1-3, підстава виникнення права власності: дублікат договору дарування, серія та номер: 1591, виданий 22.07.2014.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24578443 від 22.07.2014 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер: :05:014:0611, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Відповідно до довідки Черняхівської селищної ради №3949 від 30.11.2020 в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1971 р.н.; ОСОБА_3 , 2013 р.н.; ОСОБА_5 , 1971 р.н.; ОСОБА_2 , 1989 р.н. Проте, ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 , 2013 р.н., із зареєстрованого місця проживання зняті - 10.11.2022 у зв`язку із заявою власника житла ОСОБА_2 .

Крім того встановлено, що згідно рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2023 року по справі №293/1020/20 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування відмовлено. Дане рішення постановою Житомирського апеляційного суду від 07 травня 2024 року залишено без змін.

Відповідно до рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2024 року по справі №293/1883/22 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено, встановлено, що ОСОБА_1 проживає у добудованій ним частині житлового будинку, який належить ОСОБА_2 . Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 23.01.2025.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що факт виконання добудови позивачем двох кімнат, топочної, тамбура у будинку по АДРЕСА_1 не заперечується відповідачем та підтверджено рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 17.12.2024 по справі №293/1883/22, а тому позовна вимога про встановлення факту здійснення позивачем реконструкції (у вигляді прибудови) підлягає задоволенню. Вирішуючи вимогу в частині визнання за позивачем права користування добудованою ним часткою житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що з метою захисту свого права, позивач всупереч ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» не звертався до органів місцевого самоврядування та інших компетентних органів для прийняття збудованого ним житлового приміщення (прибудови) в експлуатацію, а звернувся із позовом до суду, тобто обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Щодо вимоги про визнання права користування 1/2 частиною земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки право власності на збудоване позивачем житлове приміщення (прибудову) встановленим порядком не оформлене, тому вказана вимога задоволенню не підлягає. Також суд першої інстанції виходив з того, що позивач не оформив право власності на добудовану ним частку житлового будинку, крім того не довів наявність будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а тому вимога зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні добудованою ним часткою житлового будинку задоволенню не підлягає. Позивач жодним доказом не довів порушення його прав відповідачем на користування спірним житловим будинком та земельною ділянкою. Жодних перешкод у користуванні позивачем добудованою ним часткою житлового будинку відповідач не чинить, а протилежне позивачем не доведено, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Щодо позовних вимог про визнання права користування збудованою прибудовою та 1/2 частки земельної ділянки.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі №910/10784/16 (провадження №12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (постанови від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

У справі, що переглядається встановлено, що предметом спору є право користування ОСОБА_1 на прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0765 га, кадастровий номер :05:014:0611, що розташована по АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 зазначив, що він разом із сім`єю проживає у здійсненій ним прибудові до житлового будинку АДРЕСА_1 , разом з тим, відповідач зняв його та його малолітнього сина ОСОБА_3 , 2013 року народження з реєстрації у зазначеному вище житловому будинку. Вказував, що здійснена ним прибудова є єдиним житловим приміщенням, де він та його малолітній син ОСОБА_6 були зареєстровані. Зазначав, що відповідач не визнає його право власності на збудовану прибудову.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області від 20.12.2000 за реєстровим №370 був власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконкому Черняхівської селищної ради Житомирської області від 31.10.2005 №149 ОСОБА_1 було надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Відповідно до передпроектних проектних розробок будівництва житлового приміщення до існуючого житлового будинку та гаража за адресою: АДРЕСА_1 , забудовник ОСОБА_1 , до існуючого житлового будинку погоджено проектуєму добудову загальною площею 34,6 кв.м., з яких житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., яка складається із двох житлових кімнат площею по 13,2 кв.м., тамбур площею 1,5 кв.м., топочна площею 3,35 кв.м., сан.блок площею 3,35 кв.м.

Черняхівською районною державною адміністрацією 18.07.2014 видано будівельний паспорт на реконструкцію та добудову кімнат, топочної, санвузла, гаража по АДРЕСА_1 , забудовник ОСОБА_1 .

Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 04.09.2023 №1619/09-2023, встановлено, що відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 17.11.2011 містяться відомості про площу будинку 55,9 кв.м., відповідно до технічного паспорту на вказаний садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 13.06.2013 містяться відомості про площі квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, зокрема по квартирі АДРЕСА_2 зазначено житлову площу 37,8 кв.м., загальну площу 58,3 кв.м., по квартирі АДРЕСА_3 вказано загальну площу 34,6 кв.м. з яких дві кімнати площею по 13,2 кв.м., тамбур площею 1,5 кв.м., топочна площею 6,7 кв.м. На поверховому плані житлового будинку наявний штамп від 13.06.2013, що дві кімнати площею по 13,2 кв.м., тамбур площею 1,5 кв.м., топочна площею 6,7 кв.м. самовільно побудовані. Також за результатами візуально-інструментального обстеження у квартирі АДРЕСА_3 виявлено влаштування нової перегородки, пробиті нові дверні прорізи, змінено цільове призначення кухні на санвузол, топочної на санвузол, та кімнати на кухню. Для відповідності вимогам будівельних норм при поділі житлового будинку на двох співвласників (варіант 1) необхідно провести відповідні ремонтно-будівельні роботи.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 здійснено прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 34,6 кв.м., з яких: житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., яка складається із: житлової кімнати №2-3 площею 13,2 кв.м., житлової кімнати №2-4 площею 13,2 кв.м., тамбур №2-1 площею 1,5 кв.м., топочна №2-2 площею 6,7 кв.м.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2024 року по справі №293/1883/22, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення, встановлено, що ОСОБА_1 проживає у добудованій ним частині житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 23.01.2025.

Відповідно до договору дарування від 08.02.2012, укладеного між сторонами, ОСОБА_1 подарував та передав безоплатно у власність цілу ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 , а обдарований приймає у власність даний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

Житловий будинок, що дарується за цим договором, цегляний, житловою площею 37,9 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м., до зазначеного житлового будинку, що позначається літерою «А» за планом земельної ділянки належать будівлі та споруди: літня кухня «Б», сарай «В.Г», гараж «Д», вбиральня У», огорожа №1-3.

Крім того, відповідно до договору дарування від 08.02.2012, укладеного між сторонами, ОСОБА_1 подарував та передав безоплатно у власність цілу ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0765 га, кадастровий номер :05:014:0611, що розташована по АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 , а обдарований приймає у власність дану земельну ділянку.

Земельна ділянка, що дарується за цим договором, передані для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,0765 га. Житловий будинок, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0765 га і яка необхідна для його обслуговування, подарований обдарованому за реєстровим №211.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати за ним право користування збудованим житловим приміщенням (прибудовою), загальною площею 34,6 кв.м., з яких: житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., в тому числі: житловою кімнатою №2-3 площею 13,2 кв.м., житловою кімнатою №2-4 площею 13,2 кв.м., тамбуром №2-1 площею 1,5 кв.м., топочною №2-2 площею 6,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, на думку колегії суддів обраний позивачем спосіб захисту є не ефективним засобом відновлення порушених прав позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19) дійшла висновку, що правило ст. 392 ЦК України за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Також, у вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що правомірне розміщення на земельній ділянці одного власника об`єкта рухомого майна (зокрема, малої архітектурної форми) іншого власника, наприклад, на умовах оренди, не обмежує прав власника після того, як строк користування землею власника рухомого майна закінчиться (зокрема, після закінчення строку договору оренди). Натомість знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.

Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.

Судове рішення про визнання права власності на будівлю, споруду є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачем в частині визнання права користування збудованою прибудовою обрано неефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки вирішення даної позовної вимоги не призведе до поновлення порушених прав позивача.

Відновлення порушеного права ОСОБА_1 можливо лише шляхом пред`явлення ним позову про визнання права власності на збудовану ним прибудову у відповідності до ст. 392 ЦК України, оскільки судове рішення про визнання права власності на збудовану ним прибудову є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем, якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда, є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване.

Оскільки позовна вимога про визнання права користування 1/2 частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 є похідною від вимоги про визнання права користування прибудовою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у її задоволенні.

Таким чином, розглядаючи позов у вказаній частині, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання права користування прибудовою та права користування 1/2 частки земельної ділянки, проте помилився щодо мотивів відмови в частині визнання права користування прибудовою, тому оскаржуване судове рішення у вказаній частині слід змінити у мотивувальній частині, виклавши його мотивувальну частини у редакції цієї постанови.

Щодо вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні прибудовою.

Власник, згідно зі ст. 319 ЦК України, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Виходячи з аналізу вказаних норм матеріального права, можна дійти висновку, що право власника - вимагати усунення будь яких порушень свого права від будь яких осіб і будь яким шляхом, що є прийнятним для власника. Визначальним для захисту права на підставі вказаних норм є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні власністю є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи залучений у справі відповідач є відповідальним за це.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції).

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі №707/2882/19).

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 (справа №450/1686/17) та від 15.07.2019 (справа №235/499/17) зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні прибудовою.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно зроблено висновок, що за позивачем право власності на прибудову не зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому відсутні підстави для задоволення вказаної позовної вимоги.

Крім того, позивач жодним чином не довів порушення його прав відповідачем на користування прибудовою.

Таким чином рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання права користування прибудовою зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме зміни рішення, шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права користування збудованою прибудовою, загальною площею 34,6 кв.м., з яких: житлова площа 24,6 кв.м., допоміжна площа 8,2 кв.м., в тому числі: житловою кімнатою №2-3 площею 13,2 кв.м., житловою кімнатою №2-4 площею 13,2 кв.м., тамбуром №2-1 площею 1,5 кв.м., топочною №2-2 площею 6,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права користування 1/2 частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 та в частині зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні збудованою прибудовою залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді