Справа №295/4672/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Зосименко О.М.,

при секретарі Мотіновій А.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Баб`як М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Житомирської міської ради про визнання переміщення та утримання дитини на території України незаконним, зобов`язання повернути дитину до місця її постійного проживання в Чеській Республіці, відібрання дитини, передачі дитини батьку,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Житомирської міської ради, у якій позивач просить: визнати незаконним переміщення в Україну та утримування на території України малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути малолітню доньку, ОСОБА_5 до місця її постійного проживання в Чеській Республіці протягом 10-ти днів з дати отримання нею повного тексту рішення; якщо ОСОБА_2 відмовиться повертати малолітню дитину, відібрати дитину і передати дитину батькові, ОСОБА_4 для забезпечення повернення дитини на територію Чеської Республіки.

В обґрунтування позову вказав, що 26.07.2016 року Міським управлінням м. Брандис над Лабем, Чеська Республіка було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Від шлюбу мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у місті Мнєлнік, Чеська Республіка. Дитина є громадянкою Франції та України, що підтверджується копією посвідчення особи № НОМЕР_1 від 10.08.2018 року та копією паспорта № НОМЕР_2 від 21.09.2021 р. Починаючи з 02.05.2022 року позивач з відповідачем остаточно роз`їхалися, відповідачка разом з дитиною стала проживати за іншою адресою: Пржіставні 27, Прага 7, Чеська Республіка. Крім того, в районному суді Праги 6 розглядається справа між сторонами цієї справі щодо питань опіки над дитиною за № ОР 156/2022, у якій судом було встановлено порядок побачень з дитиною. Проте, 23.06.2023р. мати без згоди позивача вивезла дитину до України та незаконно утримує доньку в Україні. Позивачем до Центрального Органу Чеської Республіки за Конвенцією 1980 подано клопотання про повернення дитини від 19.09.2023 року та Чеська Республіка є країною постійного проживання дитини в розумінні Конвенції 1980 року. Одночасно позивач вказує, що згідно постанови Районного суду Праги 6 від 4 січня 2022 року відповідач повинна була утримуватися від виїзду з неповнолітньою за межі території Чеської Республіки без згоди батька неповнолітньої.

У відзиві на позов відповідач заперечила щодо позову, зазначивши що її донька є громадянкою України, проживає в Україні, як країні свого громадянства і не повинна бути повернутою до Чеської Республіки. Дана країна не була постійним місцем проживання дитини, а ні її батьків. Батько дитини працює в Чеській Республіці за контрактом, не має наміру проживати в Чехії на постійній основі, у дитини відсутня медична страховка та педіатр у цій країні. Дитина не відвідувала дитячі дошкільні заклади в Чехії після червня 2022 року та у дитини відсутні сталі соціальні зв`язки в країні як в місці постійного проживання. Дитина в Чехії проживала лише з мамою за адресою: АДРЕСА_1 та у момент переміщення дитини через державний кордон, батько дитини мешкав за іншою адресою, ніж донька. Батько не піклувався про дитину за місцем її проживання, а його ставлення можна охарактеризувати як безвідповідальне та здійснювалося всупереч найвищим інтересам дитини, зокрема залишення дитини в басейні без нагляду, неодяганнням дитини в холодну пору року. Позивач вчиняв дії з розбещення дитини, намагався малолітню дівчинку вкладати спати із собою, сам будучи без нижньої білизни, та постійно ходив перед дитиною повністю роздягненим без нижньої білизни, а також водив її з собою в приміщення туалету та відправляв у її присутності свої природні фізіологічні потреби, примушував доньку гратись його статевими органами, наносив татуажі на інтимні частини тіла дитини, одягав доньку в хлопчачу білизну, вкладав із собою спати голою. Крім того батько дитини відмовився нести будь-які витрати на медичне обслуговування доньки та медикаментозне лікування, а з травня 2022 року заявник не забезпечував матеріальних потреб дитини в необхідному обсязі, а з вересня 2023 року взагалі не надавав коштів на її утримання.

Повернення дитини в Україну було здійснено перш за все в інтересах дитини, оскільки малолітній вік дитини, відсутність власного місця проживання у Чеській Республіці, відсутність джерел і належних доходів для існування, крайня конфліктність між батьками дитини не забезпечували психологічної стабільності дитини і створювали для дитини нетерпиму обстановку У матері дитини не має підстав для законного перебування на території Чеської Республіки. Дитині заборонено спортивне навантаження, проте позивач примусив ходити дитину на спортивну гімнастику, водив її до центрів розваг в період хвороби, без нормального харчування. Позивач не дозволяв дитині відвідувати українську церкву та український культурний осередок в Празі, перешкоджав ОСОБА_6 в спілкуванні українською мовою з рідними.

Крім того, доводи позивача, що виїзд дитини здійснено за наявності заборони суду не відповідає дійсності і таких заборон не існувало на момент виїзду, заборона носила тимчасовий характер і з лютого 2022 року припинила свою дію, а термін дії був лише на 1 місяць як тимчасове досудове рішення згідно з чеським законодавством. Є підстави для відмови у позові на підставі пункту д.) ст..13 Конвенції. Шателе ОСОБА_7 , з яким на цей час ще перебуває у шлюбі, є соціально небезпечним і загрожує відповідачу з донькою безпеці про що особисто заявив під час зустрічі 21.10. 2023 року. Погрожував й фактично вчинив стосовно нас насильство 08.03. 2024 року та був притягнутий до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ст.. 173-2 КУпАП, а саме: умисно вчинив дії психологічного характеру, внаслідок чого завдана шкода психічному здоров`ю відповідача. Органами поліції України стосовно ОСОБА_4 видано заборонний припис стосовно кривдника серії АА №160998 через ризики домашнього насильства.

Дитина повернулася до себе додому, де вона має велику родину, після більш як року постійного проживання в ОСОБА_8 має численних друзів і за місцем проживання, і за місцем навчання та додаткових занять по розвитку здібностей, стан здоров`я її покращився, дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом справи становить 60 000 грн.

У відповіді на відзив представник позивача заперечив щодо доводів позивача про те, що батько не здійснював піклування щодо дитини, коли остання перебувала в Чехії, між хворобами дитини та піклуванням з боку позивача не має жодного причинно-наслідкового зв`язку. Позивач кожного дня з моменту незаконного переміщення дитини в Україну надсилав електронні листи та телефонував відповідачу, яка умисно вирішила цілковито ігнорувати всі звернення та повністю усунула його від спілкування з дитиною. Коли позивач приїжджав в Україну, відповідач не давала йому спілкуватися та провести час з дитиною. Більше того, користуючись його незнанням української мови, вона кожного разу викликала поліцію та надавала співробітникам правоохоронних органів завідомо неправдиву інформацію. Позивач ніколи, ні за яких обставин не допускав ніякої девіантної або розпусної поведінки по відношенню до своєї малолітньої доньки. Висновок, складений спеціалістом, не може визнаватися допустимим доказом, виходячи з положень статті 76 ЦПК України. Згідно судової практики ВС (постанова ВС від 20 липня 2022 року у справі № 757/32690/20-ц) напружені стосунки між батьками дитини не можуть свідчити про існування серйозного ризику створення для дитини нетерпимої обстановки з боку позивача для дитини. Суд може досліджувати питання щодо того, чи прижилась дитина в державі, де вона незаконно утримується лише у тому випадку, коли звернення з заявою по Конвенції 1980 року було здійснено з пропуском річного строку з моменту такого переміщення та початку утримування, та дитину було вивезено 25.06.2023р., а позов подано 27.03.2024 року, тобто в межах річного строку.

У судових засіданнях позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позовні вимоги з підстав заявлених в позові. Відповідач та представник відповідача та представник третьої особи заперечили щодо заявлених позовних вимог, просили відмовити в позові.

Заслухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що громадянин Франції ОСОБА_4 та громадянка України ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у місті Мнєлнік, Чеська Республіка, що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.30).

25.06.2023 року ОСОБА_2 разом з донькою в`їхала до України, що не заперечувалось сторонами у справі. 19.09.2023р. позивачем до Центрального Органу Чеської Республіки подано клопотання про повернення дитини за Конвенцією 1980 р. та до Міністерства юстиції України надійшла заява позивача про повернення його неповнолітньої доньки ОСОБА_6 (т.3 а.с.16 -22).

Предметом спору у даній справі є незаконне, на думку позивача, утримання відповідачем малолітньої дитини на території України, у державі відмінній від держави постійного проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та необхідність її повернення до місця постійного проживання.

Відповідно до ч.1 ст. статті 3 Конвенції про права дитини (ратифіковано ВР України 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини (ч.1 ст. 9 вказаної Конвенції).

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (надалі Гаазька конвенція від 25.10.1980р.), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до ст..4 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу.

Судом встановлено, що 26.07.2016 року Міським управлінням м. Брандис над Лабем, Чеська Республіка було зареєстровано шлюб між громадянином Франції ОСОБА_4 та громадянкою України ОСОБА_2 (т.1 а.с. 49) та з 31.05.2017 року проживали за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором про оренду квартири (т.1 а.с.63).

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у місті Мнєлнік, Чеська Республіка, що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.30).

Дитина є громадянкою Франції, що підтверджується копією посвідчення особи № НОМЕР_1 від 10.08.2018 року та одночасно є громадянкою України згідно копії паспорта № НОМЕР_2 від 21.09.2021 р. (т.1 а.с. 44 -45).

Від народження (2018 р.) дитина разом з батьками проживала за адресою: АДРЕСА_2 , що не заперечувалося сторонами у справі.

Вже в травні 2022 мати з дитиною проживали окремо за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором оренди від 18 липня 2022 року. Батько проживав в АДРЕСА_4 , що підтверджується договором суборенди квартири від 30 травня 2022 року. Сторони у справі працювали на території Чеської Республіки, що підтверджується трудовим контрактом ОСОБА_2 від 01.09.2022р. (т.1 а.с. 100) та трудовим контрактом, рішенням про переведення №2 в службових інтересах ОСОБА_9 (т.1 а.с. 114).

Одночасно, як встановлено судом, дитині в країні проживання на платній основі надавалися медичні послуги (забезпечення) у період з 2018р. по березень 2023 року, що підтверджується випискою отриманих послуг, амбулаторними медичними довідками, сертифікатом про здоров`я та щеплення дитини, довідкою клініки Кенедіен Медікел, яка находиться в Празі, Чеська Республіка, що дитина є пацієнткою педіатричного відділення клініки з квітня 2018 року до березня 2023 р. (т.1 а.с. 143-145,148-160, т. 2 а.с. 172).

Дитина відвідувала дитячий садок «Зе Литл Молул» з вересня 2021 р.,, що підтверджується довідкою з дитячого садка, договорами на період з вересня 2021р. по червень 2023р. (т.1 а.с. 189, 168,178), з квітня 2023р. дитина відвідує дитячий садок ТОВ «Міжнародний дитсадок Праги» Малий кротик» (т.2 а.с.180), відвідувала курси спортивної гімнастики 2022-2023р., що підтверджується заявкою до групи фізичного виховання та листом щодо необхідності здійснення оплати (т.1 а.с. 212-215), також дитина відвідувала на території Чеської Республіки школу творчих дітей «Бамбл Бі», що підтверджується листом керівника закладу від 31.05.2023р. (т.1 а.с. 218).

В судовому засіданні свідки вказали на отримання дитиною медичних послуг в Чеській Республіці на платній основі. Одночасно відповідач, свідки, зокрема, і ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , вказували, що дитина часто хворіла, що зять мав свої погляди на лікування дитини, не дозволяв лікувати, мати привезла доньку на лікування, тощо.

Свідчення свідків, відповідача, що дитина соціалізована і має сталі соціальні зв`язки на даний час на території України, має прихильність до матері, а також про відомі їм обставини прихильності дитини до батьків, матеріального забезпечення, особливостей стану здоров`я дитини та численні звинувачення стосовно неналежного догляду, піклування за дитиною іншою стороною, її медичного обстеження, лікування, розвитку, психологічного стану мають досліджуватись судом при вирішенні спору по суті про визначення місця проживання дитини.

Саме під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку, а також інші обставини, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною,тощо.

Тому суд не приймає доводи свідків, щодо вищевказаних обставин, які на думку суду мають досліджуватися у справі де предметом спору є встановлення опіки над дитиною або почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком, а не у даній справі, де предметом спору є повернення дитини до місця постійного проживання.

Разом з тим, відповідачем не надано належних, в розумінні ст. 77 ЦПК України, доказів на підтвердження доводів, що позивач вчиняв дії з розбещення дитини.

Одночасно судом встановлено, і не заперечувалося сторонами у справі, що в районному суді Праги 6 розглядається справа № О Р 156/2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо опіки над малолітньою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з постанови Районного суду Праги 6 від 04.01.2022р. у справі де сторонами є батьки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , донька ОСОБА_5 , за позовом батька про прийняття попереднього заходу про повернення неповнолітньої до місця звичайного проживання, заборону виїзду і визначення контактів та позовом матері про прийняття попереднього заходу про передачу неповнолітньої під її опіку та врегулювання контакту батька з неповнолітньою, суд призначив наступний попередній захід: мати неповнолітньої зобов`язана утриматися від виїзду з неповнолітньою за межі території Чеської Республіки без згоди батька неповнолітньої, матері і батьку неповнолітньої призначається зобов`язання подати позов про початок провадження по справі протягом 1 місяця з дня винесенні цієї постанови (т.2 а.с.236). Належних доказів на підтвердження доводів про дію попереднього заходу на час виїзду дитини за межі території Чеської Республіки позивачем суду не надано.

Крім того, як вбачається з постанови Міського суд у Празі від 14.06.2023р. як суду апеляційної інстанції, у справі де сторонами є батьки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , донька ОСОБА_5 , про врегулювання відносин, до позову батька про прийняття попереднього заходу, на апеляційну скаргу батька проти постанови Районного суду Праги 6 від 12.05.2023, реєстр. № О Р 156/2022-804, Міський суд у Празі постановив, що у період з 30.06.2023 до 27.08.2023 мати зобов`язана дозволити батьку контакт з неповнолітньою ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 30.06.2023 з 18:00 годин до 09.07.2023 до 18:00 годин та у період з 28.07.2023 з 18 годин до 11.08.2023 до 18 годин.

Це врегулювання має перевагу над врегулюванням звичайного контакту відповідно до постанови Міського суду в Празі від 19.12.2023, реєстр. № 18 Со 368/2022-663 (т.2. а.с. 220).

25.06.2023 року ОСОБА_2 разом з донькою виїхала до України.

Як вбачається з рішення Окружного суду Праги 6 від 11.04.2024 року у справі де сторонами є батьки: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_5 (, про врегулювання відносин (опіка та утримання) на період до та після розірвання шлюбу, врегулювання зустрічей, суд виніс рішення, яким неповнолітню дитину на період до та після розірвання шлюбу передано під опіку почергово обом батькам таким чином, що неповнолітня дитина буде перебувати під опікою матері протягом календарних місяців лютого,квітня,червня,серпня,жовтня та грудня кожного календарного року,а під опікою батька неповнолітня дитина буде перебувати протягом січня,березня,травня,липня,вересня та листопада кожного календарного року. (т.4 а.с.147 на звороті).

Ухвалою Місцевого суду у Празі як суду апеляційної інстанції, де сторонами є батьки: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_5 (, про врегулювання відносин (опіка та утримання) на період до та після розірвання шлюбу, врегулювання зустрічей, суд скасував рішення Окружного суду Праги 6, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 4 а.с.224 на звороті).

На даний час батьки дитини шлюб не розірвали, судове рішення щодо встановлення опіки в матеріалах справи відсутнє, та не заперечувалося сторонами у даній справі.

Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Згідно із ч. 2 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити: 1) що, держава у якій мешкала дитина безпосередньо перед переміщенням є постійним місцем проживання дитини (пункт «а» ч.1 ст. 3 Конвенції); 2) переміщення або утримування дитини порушило права на опіку або піклування про дитину, які належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування (пункт «b» ч.1 ст. 3 Конвенції);.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, відповідно до міжнародного законодавства місцем проживання дитини є місце проживання її батьків за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням здійснили розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Як встановлено судом, батько дитини ОСОБА_4 є громадянином Франції, 16.03.2016р. уклав трудовий контракт з Європейським агентством глобальних навігаційних супутникових систем строком на 5 років (а.с.108) .

Згідно листа Керівника відділу кадрів від 21.11.2022р. позивач безперервно працює в Агентстві Європейського Союзу з Космічної Програми з 16.01.2013 р., Спочатку він приєднався до Центру моніторингу безпеки «Галілео» у 2013 році, який є невід`ємною частиною Агентства, спочатку в Брюсселі, а потім у Сен-Жермен-ан-Ле (Франція). У 2016 році він підтримував дві кампанії із запуску системи «Галілео», що вимагало кількамісячних відряджень до ОСОБА_13 . Він приєднався до штаб-квартири Агентства у Празі у 2017 році на посаді старшого інженера з PRS та безпеки, а зараз обіймає посаду офіцера з питань безпеки надання послуг. (т.1 а.с. 118).

Як вбачається з рішення Управління з питань міграції та надання притулку Міністерства внутрішніх справ Чеської Республіки від 24.06.2021 року ОСОБА_4 , згідно з даними Інформаційної системи Поліції у справах іноземців, не мав жодним чином офіційно оформлене проживання на території Чеської Республіці, хоча так би мало бути згідно з п. 1 статті 7 Директиви Європейського парламенту і Ради 2004/38/ЄС від 29 квітня 2004 р. «Про право громадян Союзу і членів їхніх сімей вільно переміщатись та перебувати на території країн-членів» (т.5 а.с.126).

Відомостей про право постійного перебування та проживання в Чеській Республіці позивачем суду не надано та матеріали справи таких документів не містять, як і не надано будь-яких відомостей про наявність права тимчасового перебування (вид візи, посвідки). Суд не приймає до уваги право оренди житлового приміщення, оскільки це право на проживання у квартирі, не свідчить про право позивача як громадянина іноземної держави перебувати і проживати на території іншої іноземної держави постійно або тимчасово.

Одночасно, мати дитини ОСОБА_2 є громадянкою України, 22.05.2017 р. ОСОБА_2 отримана посвідку члена родини громадянина Європейського Союзу на тимчасове проживання в Чеській Республіці за № НОМЕР_3 строком до 21.05.2022 року. (т. 1 а.с. 69,70) та була працевлаштована з 01.03.2022р. згідно договору про виконання робіт (т. а.с.97) та трудового контракту (т. 1 а.с.100).

Як вбачається з рішення Управління з питань міграції та надання притулку Міністерства внутрішніх справ Чеської Республіки від 24.06.2021 року відсутні підстави для видачі заявниці ОСОБА_14 дозволу на постійне проживання в Чеській Республіці (т.5 а.с.127).

В матеріалах справи відсутні відомості про право постійного проживання відповідача та дитини на території Чеської Республіки, як і відомості про реєстрацію дитини для тимчасового або постійного проживання на території Чеської Республіки.

Отже,встановивши, що, а ні батько, а ні мати дитини, як іноземні громадяни не мали права на постійне проживання на території Чеської Республіки, як і їх дитина, яка не є громадянкою цієї країни, суд дійшов висновку, що дитина тимчасово проживала на території Чеської Республіки на час законного перебування її батьків як іноземців на території іншої держави, та враховуючи, що на момент виїзду дитини із країни тимчасового проживання, батьки перебували у шлюбі та було відсутнє судове рішення про встановлення опіки (піклування) над неповнолітньою дитиною та/або визначення місця проживання дитини, суд дійшов висновку про відсутність підстав, визначених положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, для визнання незаконним переміщення в Україну та утримування на території України малолітньої дитини, ОСОБА_5 її матір`ю, відповідачем у справі, і повернення її на територію Чеської Республіки, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись, положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, ст. 259 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлено 23.09.2025 року.

Суддя О.М. Зосименко