Справа № 215/6719/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Науменко Я.О., за участю: секретаря Дядькіна І.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №8 Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ.

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просить зняти арешт із квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказане майно, яке належить їй на праві власності, перебуває під арештом на підставі постанови слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу від 02.08.2011, зареєстрованого Шостою Криворізькою нотаріальною державною конторою 04.08.2011. Арешт було накладено в межах порушеної кримінальної справи №54190022 щодо позивачки з метою забезпечення можливої конфіскації майна. Позивачка зазначає, що кримінальне провадження у подальшому було закрите на підставі Закону України «Про амністію у 2011 році» у зв`язку з досягненням нею 60-річного віку та звільненням від кримінальної відповідальності. Проте питання щодо скасування арешту на її квартиру не було вирішено, у зв`язку з чим арешт залишається чинним. На її думку, відпали підстави для подальшого існування арешту, оскільки кримінальне провадження завершено, потреба у забезпеченні можливої конфіскації відсутня, а існування обтяження є необґрунтованим і не дозволяє реалізовувати належне їй право власності на майно на власний розсуд.

Відповідач у відзиві на позов проти заявлених позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що питання скасування арешту майна, накладеного до набрання чинності новим Кодексом, необхідно розглядати за правилами КПК України 1960 року, відповідно до яких суд має повноваження скасувати арешт. Тобто, вказане питання відноситься до компетенції суду, в провадженні якого знаходилась кримінальна справа, і позивачкою безпідставно заявлено цивільний позов до Дніпропетровської обласної прокуратури.

Ухвалою від 18.08.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 26.08.2025.

За клопотанням представника відповідача від 22.08.2025 у судовому засіданні 26.08.2025 було оголошено перерву на 15.09.2025.

У судовому засіданні 15.09.2025 після заслуховування вступних слів представників сторін було оголошено перерву до 01.10.2025 перед дослідженням письмових доказів.

У судовому засіданні 01.10.2025 суд перейшов до стадії прийняття рішення.

Заслухавши позивача та її представника, які підтримали позовні вимоги та заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини і прийшов до таких висновків.

Позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.02.1994, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів (копія дублікату, а.с.10).

Вказане також зазначено у Витязі з державного реєстру речових прав №432949943 від 26.06.2025 (копія, а.с.11).

Постановою про накладення арешту від 02.08.2011, винесеною старшим слідчим прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Лисих Д.В., у порядку забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 (копія, а.с.7 зворот).

В Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 380115251 від 24.05.2024) зазначено, що на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 накладено арешт на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Тернівського району м. Кривого Рогу Лисих Д.В. про накладення арешту на майно (копія, а.с.9).

Постановою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.09.2011 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.365 КК України припинено у зв`язку з актом амністії, звільнено її від кримінальної відповідальності (копія, а.с.12-13).

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Позивачка у позові не оспорює законність і обґрунтованість арешту майна, а лише посилається на порушення її прав як власника майна та обмеження її у праві користування та розпорядження належним їй майном через існування арешту, накладеного слідчим у кримінальній справі, провадження в якій закрито судом.

Суд зазначає, що з припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №705/1188/21.

Порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено ст.174 КПК України.

Згідно зі статтею 126 КПК України (1960 р.), чинною на час накладення арешту на майно позивачки, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» чинного КПК України арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Вказана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Разом з тим, положеннями КПК України (1960 р.), передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі, або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правовідносин та відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень, з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

З огляду на вказане, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про припинення арешту майна позивача та третіх осіб, поширюються норми КПК України 1960 року.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивачки шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Положеннями ч. 1 ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Згідно з ч. 6 ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) накладення арешту на майно скасовується коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Суд за правилами КПК 1960 року має повноваження скасувати арешт майна відповідно до ст. 248 КПК України при закритті справи та відповідно до ст. 324 КПК України при постановленні вироку.

Отже, враховуючи, що досудове розслідування та судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно позивачки здійснювався за правилами КПК України 1960 року, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

На підставі викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, закінченням розгляду кримінального провадження шляхом ухвалення Постанови Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.09.2011, вирішення питання про припинення втручання у право власності у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством є неможливим для позивачки, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою суду.

Зазначене спростовує твердження відповідача про те, що питання скасування арешту майна, накладеного до набрання чинності новим Кодексом, необхідно розглядати за правилами КПК України 1960 року, відноситься до компетенції суду, в провадженні якого знаходилась кримінальна справа.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги №№ 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд дійшов висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачка в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, враховуючи тривалий час перебування майна під арештом та ту обставину, що постановою суду про закриття кримінального провадження не було вирішено питання про скасування арешту майна, суд приходить до висновку про необхідність захисту права власності позивачки шляхом скасування арешту на майно, а саме: на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить позивачці на праві приватної власності.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного, у зв`язку з припиненням кримінального провадження, необхідність в арешті майна, яке належить на праві власності позивачці, відпала, проте на даний час він існує, що порушує її право на вільне і безперешкодне користування та розпорядження належним їй майном, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Вимог про стягнення судового збору з відповідача позивачка не заявляла.

Керуючись ст. ст. 10, 13, 19, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Зняти арешт із нерухомого майна, а саме квартири, що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ,накладеного на підставі постанови про накладення арешту на майно старшим слідчим прокуратури Тернівського району міста Кривого Рогу Лисих Д.В., зареєстрованого Шостою криворізькою державною нотаріальною конторою 04.08.2011 за №11466898.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06.10.2025.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Представник позивача: Мельник Лариса Григорівна, адреса здійснення адвокатської діяльності: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: Дніпропетровська обласна прокуратура, , місцезнаходження: проспект Дмитра Яворницького, буд.38, м. Дніпро, 49044.

Суддя