ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8909/25 Справа № 212/8289/23 Суддя у 1-й інстанції - Стартанович Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/8289/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко Інна Віталіївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2025 року, яка постановлена суддею Стартановичем Д.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 липня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Скарга мотивована тим, що 25.04.2025, Мироненко С.М., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 , направив на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України рекомендованим листом № 232 заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривий Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2024 у справі № 212/8289/23 про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та стягнення моральної шкоди в розмірі 5 200 000 грн.

До заяви про відкриття виконавчого провадження було додано копію довіреності від 20.03.2024 на представництво інтересів ОСОБА_1 у всіх судових інстанціях України, та два оригінали виконавчих листів від 11.04.2024.

Рекомендований лист про доставку заяви скаржника було вручено представнику Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 05.05.2025, що підтверджується витягом з Реєстру поштових відправлень України.

09.06.2025 ОСОБА_2 отримано від державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко Інни Віталіївни повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 15.05.2025 за № 78092057/20.1/11 на тій підставі, що виконавчий документ не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник вважає такі дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. незаконними та такими, що перешкоджають примусовому виконанню рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Poгy Дніпропетровської області від 16.02.2024 року у цивільній справі № 216/8289/23.

Крім того, незаконність дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. полягає у тому, що, посадові особи ДВС не вірно трактують п. З розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, а саме зазначає «замість процитувати оригінал п. З розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень де зазначено, що «Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа» викладає його у власній редакції, а саме: «на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішення» сподіваючись на те, що суди не будуть перевіряти автентичність зазначеної норми права».

Посилаючись на викладене, заявник просив суд: визнати незаконними та протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі ix невідповідності статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. прийняти Виконавчі листи у цивільній справі № 216/8289/23 - до виконання та прийняти постанову про відкриття виконавчого провадження за наданими Виконавчими листами, виданими 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Poгy Дніпропетровської області.

10 липня 2025 року заявник звернувся до суду із уточненою скаргою, у якій просив суд: визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі їх невідповідності статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. повторно розглянути заяву про відкриття виконавчого провадження за Виконавчими листами в справі № 212/8289/23, виданих 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2023 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, а також про стягнення з російської федерації на його користь моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 гривень.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення його скарги у повному обсязі, а саме: визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі їх невідповідності статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. повторно розглянути заяву про відкриття виконавчого провадження за Виконавчими листами в справі № 212/8289/23, виданих 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2023 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, а також про стягнення з російської федерації на його користь моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 гривень, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавчі листи, видані 11.04.2024 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової та немайнової шкоди повністю відповідають приписам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а тому законних підстав для їх повернення в державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. не було.

Зазначає, що 10.07.2025 до суду було подано уточнену скаргу, в якій вимоги скарги були викладені в новій редакції, однак вимога про зобов`язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. повторно розглянути заяву про відкриття виконавчого провадження за Виконавчими листами в справі № 212/8289/23, виданих 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2023 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та про стягнення з російської федерації на мою користь моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 гривень, судом взагалі не розглядалася.

Вказує, що підставою для відмови в задоволенні скарги, поданої в порядку контролю за виконанням рішення суду, було зазначено абз. 9 п. 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, де вказано, що на кожний поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішень.

Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Явно, абз. 9 п. 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, не відповідає Закону України «Про виконавче провадження», оскільки пунктом 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Отже, нормами чинного законодавства не унормовано того, що виконавчий лист може бути повернутий стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання через те, що на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач повинен подати окрему заяву про примусове виконання рішення.

При цьому, у заяві про примусове виконання рішення було викладено прохання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 212/8289/23, як про стягнення з російської федерації майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, так і про стягнення з російської федерації моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 гривень.

Наведене свідчить про наявність волевиявлення ОСОБА_1 на відкриття виконавчих проваджень по двох виконавчих листах.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено незаконність та неправомірність дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. Суд констатував, що виконавчий документ був повернутий стягувачу без прийняття до виконання, згідно повідомлення від 15.05.2025 за № 78092057/20.1/11, у відповідності до вимог Закон України «Про виконавче провадження» та абз. 9 п. 3 розділу ІІІ Інструкції.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі«Bellet у. France»Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Тобто, на суд покладено обов`язок своєчасно та об`єктивно розглянути заявлені вимоги, навести мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався, при вирішенні цих вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та просив суд: визнати незаконними та протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі ix невідповідності статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. прийняти Виконавчі листи у цивільній справі № 216/8289/23 - до виконання та прийняти постанову про відкриття виконавчого провадження за наданими Виконавчими листами, виданими 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Poгy Дніпропетровської області.

10 липня 2025 року заявник звернувся до суду із уточненою скаргою, у якій просив суд: визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі їх невідповідності статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. повторно розглянути заяву про відкриття виконавчого провадження за Виконавчими листами в справі № 212/8289/23, виданих 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2023 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, а також про стягнення з російської федерації на його користь моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 гривень.

Разом з тим, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не вирішив питання по уточненій скарзі, поданій до суду 10 липня 2025 року, та розглянув по суті скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у редакції, яка була подана до суду у червні 2025 року.

Тобто, фактично судом розглянуто вимоги щодо зобов`язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. прийняти Виконавчі листи у цивільній справі № 216/8289/23 - до виконання та прийняти постанову про відкриття виконавчого провадження за наданими Виконавчими листами, виданими 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Poгy Дніпропетровської області, які ОСОБА_1 в учтоненій скарзі не зазначені.

Натомість, судом не надано оцінки та залишено без уваги вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. повторно розглянути заяву про відкриття виконавчого провадження за Виконавчими листами в справі № 212/8289/23, виданих 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2023 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, а також про стягнення з російської федерації на його користь моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 гривень

За наведеними вище вимогами скарги ОСОБА_1 відповідна ухвала суду не постановлювалася, у зв?язку з чим колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права.

Згідно п.6 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За вимогами п.4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд не забезпечив належної організації судового розгляду справи та допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, у зв`язку з чим ухвалу суду необхідно скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду відповідно до вимог ЦПК України.

Колегія суддів не вирішує питання про розподіл судових витрат у справі, оскільки, згідно ч. 13 статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат, якщо, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, а у даному випадку справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 липня 2025 року скасувати.

Направити цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для проодовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: