ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 686/11661/21

провадження № 61-13564св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана його представником - адвокатом Фурманом Вадимом Васильовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року у складі судді Стефанишина С. Л., постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І., касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Цюпик Ольгою Василівною, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Бойком Богданом Богдановичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики та визнання недійсними договорів дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 19 серпня 2011 року між його батьком - ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Я. О. за реєстровим № 1839, відповідно до умов якого сторони погодили, що позикодавець передав, а позичальник отримала протягом п`яти днів з дня підписання договору у борг грошові кошти у розмірі 398 500 грн, що еквівалентно 50 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору, на строк до 19 серпня 2016 року. Факт передачі позикодавцемгрошових коштів у розмірі 50 000 доларів США за цим договором підтверджується письмовою розпискоюОСОБА_3 від 23 серпня 2011 року.

На момент укладення договору позики ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 19 серпня 2011 року надав приватному нотаріусу Хмельницького міського нотаріального округу Романішину Я. О. заяву, в якій повідомив про те, що він, діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладення договору позики з ОСОБА_5 на її розсуд. Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 19 серпня 2011 року до нотаріуса факт реєстрації шлюбу було перевірено нотаріусом на підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Осламівською сільською Радою народних депутатів 18 листопада 1978 року за реєстровим записом № 15.

Крім того, 07 грудня 2011 року між його батьком - ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу за реєстровим № 2434, за умовами якого сторони передбачили, що позикодавець передав, а позичальник отримала протягом п`яти днів з дня підписання договору у борг грошові кошти у розмірі 256 640 грн, що еквівалентно 32 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору, на строк до 07 грудня 2016 року. Факт передачі позикодавцемгрошових коштів у розмірі 32 000 доларів США за цим договором підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_3 від 07 грудня 2011 року.

Одночасно з підписанням вказаного договору,07 грудня 2011 року ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу Хмельницького міського нотаріального округу Романішину Я. О. заяву, в якій повідомив про те, що він, діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладення договору позики з ОСОБА_5 на її розсуд.

Вказував, що грошові кошти подружжям ОСОБА_6 отримувалися в інтересах сім`ї для будівництва ними господарської будівлі, об`єкта житлової нерухомості, загальною площею 86,4 кв. м, що розташований на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області на земельній ділянці площею 2,9999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення із кадастровим номером :02:013:0064. Факт підписання ОСОБА_2 заяв про надання згоди на укладення договорів позики є підтвердженням того, що грошові кошти були отримані відповідачкою в інтересах сім`ї.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а він є єдиним його спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після смерті батька та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне спадкодавцю нерухоме майно, грошовий вклад у банку.

Вважав, що на підставі положень статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до нього у порядку спадкування перейшли усі права, які належали його батькові на момент смерті, у тому числі, й право на отримання позичених грошей за договорами позики від 19 серпня 2011 року та від 07 грудня 2011 року.

Позивач посилався на те, що оскільки ОСОБА_3 свої зобов`язання за договорами позики в установлений строк не виконала, позику не повернула, тому він звернувся до суду з позовами про стягнення з неї заборгованості за договорами позики.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року у справі № 686/18550/16-ц стягнуто з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 19 серпня 2011 року у розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 295 000 грн та 3 % річних у розмірі 122,95 доларів США, що еквівалентно 3 184,43 грн. Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 686/18550/16-ц, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково; рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року в частині стягнення суми боргу змінено; стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 1 336 995 грн боргу за договором позики від 19 серпня 2011 року та 3 287,67 грн - 3 % річних. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Крім того, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2019 року у справі № 686/18633/18 стягнуто з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 07 грудня 2011 року у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 1 614,73 доларів США.

Вказував, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Лабчука Р. М. від 30 травня 2019 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа № 686/18633/18, виданого 23 травня 2019 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 07 грудня 2011 року у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 1 614,73 доларів США.

Під час примусового виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2019 року приватним виконавцемне вдалося стягнути з ОСОБА_3 заборгованість, оскільки після отримання позики та виникнення у неї зобов`язання щодо повернення грошових коштів, вона, діючи недобросовісно, з метою уникнення взятих на себе зобов`язань, 10 та 11 березня 2015 року подарувала усе належне їй нерухоме майно своєму синові - ОСОБА_4 . Зокрема: земельні ділянки, які знаходяться на території Давидковецької сільської ради та Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області; садовий будинок, загальною площею 140,3 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , на території Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області; господарську будівлю, загальною площею 86,4 кв. м, яка розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Позивач посилався на те, що рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2019 року до цього часу не виконано у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. Добровільно відповідачка грошові кошти не повернула.

Вважав, що, укладаючи 10 та 11 березня 2015 року договори дарування нерухомого майна, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, оскільки оспорювані договори укладено з метою порушення прав кредитора, спрямовані на уникнення сплати боргу за договорами позики та недопущення звернення стягнення на майно боржника, тому мають бути визнані недійсними.

Ураховуючи те, що ОСОБА_3 отримала від його батька у позику грошові кошти під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 та в інтересах сім`ї, тому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повинні нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли із укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договорів позики від 19 серпня 2011 року та від 07 грудня 2011 року на підставі частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 19 серпня 2011 року у розмірі 50 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 7 060,27 доларів США;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 07 грудня 2011 року у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 4 229,26 доларів США;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,8 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0053, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І. 11 березня 2015 року за реєстровим № 447;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,06 га для індивідуального садівництва, що розташована на території Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, Садове товариство обслуговуючий кооператив «Колос», кадастровий номер :03:004:2462, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О. Г. 11 березня 2015 року за реєстровим № 477;

- визнати недійсним договір дарування садового будинку, загальною площею 140,3 кв. м, який знаходиться на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:013:0053, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О. Г. 11 березня 2015 року за реєстровим № 476;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,2295 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0045, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І. 11 березня 2015 року за реєстровим № 445;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,1678 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0048, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І. 11 березня 2015 року за реєстровим № 444;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,4033 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0051, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І. 11 березня 2015 року за реєстровим № 443;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,1995 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0049, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І. 11 березня 2015 року за реєстровим № 446;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 2,9999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0064, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О. Г. 10 березня 2015 року за реєстровим № 467;

- визнати недійсним договір дарування господарської будівлі, загальною площею 86,4 кв. м, яка знаходиться на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер земельної ділянки місця розташування :02:013:0064, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О. Г. 10 березня 2015 року за реєстровим № 466.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19 серпня 2011 року у розмірі 50 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 6 934,27 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 07 грудня 2011 року у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 4 229,26 доларів США.

Визнано недійсними договори дарування:

- від 11 березня 2015 року № 447 земельної ділянки площею 1,8 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0053, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- від 11 березня 2015 року № 477 земельної ділянки, площею 0,06 га, для індивідуального садівництва, що розташована на території Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (Садове товариство обслуговуючий кооператив «Колос»), кадастровий номер :03:004:2462, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- від 11 березня 2015 року № 476 садового будинку, загальною площею 140,3 кв. м, який знаходиться на території Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (Садове товариство обслуговуючий кооператив «Колос»), АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:013:0053, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- від 11 березня 2015 року № 445 земельної ділянки, площею 1,2295 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0045, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- від 11 березня 2015 року № 444 земельної ділянки, площею 1,1678 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0048, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- від 11 березня 2015 року № 443 земельної ділянки, площею 0,4033 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0051, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- від 11 березня 2015 року № 446 земельної ділянки, площею 1,1995 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0049, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- від 10 березня 2015 року № 467 земельної ділянки, площею 2,9999 га, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, що розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0064, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- від 10 березня 2015 року № 466 господарської будівлі, загальною площею 86,4 кв. м, яка знаходиться на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0064, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики, районний суд виходив із того, що ОСОБА_3 свої зобов`язання за договорами позики від 19 серпня 2011 року та від 07 грудня 2011 року не виконала і борг не повернула, тому суд вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договорами позики та 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки цивільна відповідальність подружжя за договором позики має бути солідарною, так як ОСОБА_2 надав згоду на укладення таких договорів і був обізнаний про боргові зобов`язання своєї дружини.

Суд першої інстанції зазначив, що договори позики від 19 серпня 2011 року та від 07 грудня 2011 рокубули укладені ОСОБА_3 з метою отримання грошових коштів на потреби та в інтересах сім`ї, оскільки ОСОБА_2 давав свою згоду при укладенні таких договорів, а в заявах адресованих нотаріусу з приводу того, що його дружина буде використовувати такі кошти не в інтересах сім`ї не вказав.

Надаючи оцінку заяві ОСОБА_2 про застосування позовної давності, суд першої інстанції вважав, що позивачем позовна давність не пропущена, оскільки пред`явленням ОСОБА_1 позовів до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, було перервано строки позовної давності відповідно до частини другої статті 264 ЦК України

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання договорів дарування недійсними, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 , будучи обізнаною про наявність у неї заборгованості за договорами позики, уклала в строк до настання повернення коштів за зобов`язаннями, а саме - 10 та 11 березня 2015 року зі своїм сином - ОСОБА_4 договори дарування нерухомого майна, які спрямовані на невиконання зобов`язань за договорами позики шляхом недопущення звернення стягнення на майно боржника в порядку виконання судових рішень про стягнення боргу.

Ураховуючи те, що рішення судів про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики не виконано, суд вважав, що при укладенні оскаржуваних правочинів відповідачі діяли недобросовісно з метою уникнення відповідальності шляхом звернення стягнення на належне боржнику нерухоме майно, чим порушили майнові інтереси позивача, як кредитора.

Установивши, що ОСОБА_1 не був учасником оспорюваних договорів дарування, а тому не повинен був володіти інформацією про існування таких договорів з моменту їх укладення, районний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до цих позовних вимог, про що зазначили відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Крім того, суд урахував, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, тривалий час хворіє та з лютого до листопада 2016 року внаслідок хвороби перебував у такому стані, який обмежував його можливості вчинення дій для захисту порушених прав. Наведене у своїй сукупності, на думку суду першої інстанції, є поважною причиною пропущення строку позовної давності.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 березня 2024 рокузаяву представника ОСОБА_1 - адвоката Поворознюка Б. М. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у рівних частинах судові витрати у розмірі 2 100 грн, а саме по 700 грн з кожного.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що представник позивача надавналежні та допустимі докази на підтвердження заявленого розміру витрат, пов`язаних з його переїздом з м. Хмільник Вінницької області до м. Хмельницький для явки в судове засідання, які відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року в частині стягнення заборгованості за договорами позики скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, змінено розподіл судових витрат щодо ОСОБА_2 .

Позов ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за договорами позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07 грудня 2011 року у розмірі 32 000 доларів США та 3% річних у розмірі 2 880 доларів США.

У задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 19 серпня 2011 року відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 19 серпня 2011 року, апеляційний суд виходив із того, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки, звернувшись у вересні 2016 року до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 19 серпня 2011 року, перервав строк позовної давності, перебіг строку якого почався заново з вересня 2016 року та закінчився у вересні 2019 року.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основного боргу за договором позики від 07 грудня 2011 року у розмірі 32 000 доларів США, проте вважав помилковим стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання боржником на підставі частини другої статті 625 ЦК України з 08 грудня 2016 року, оскільки 3 % річних підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності з 12 травня 2018 року до 12 травня 2021 року у розмірі 2 880 доларів США.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції щодо визнання недійсними укладених договорів дарування, виходив із того, що районним судом правильно встановлено обставини справи та ухвалено в цій частині рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, оскільки оспорювані договори дарування було укладено з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_3 , тобто всупереч інтересам позивача, що свідчить про їх фраудаторність, тому такі правочини підлягають визнанню недійсними.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що наявність у боржника ОСОБА_3 іншого майна (після відчуження спірного майна), за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, не спростовує висновок суду про недобросовісність дій відповідачів з метою уникнення відповідальності шляхом звернення стягнення на спірне майно, оскільки вартість такого майна неспівмірна із розміром заборгованості.

При цьому, суд послалися на релевантну практику Верховного Суду щодо фраудаторних правочинів, застосувавши статті 3, 13, 234 ЦК України.

Додатковою постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в апеляційному суді у розмірі по 1 666,66 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 623,33 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції надав оцінку доказам, наданим на підтвердження витрат на правничу допомогу, застосував відповідні норми ЦПК України, урахував часткове задоволення апеляційний скарг і зазначив про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених ним в суді апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат Фурман В. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Цюпик О. В., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 07 грудня 2011 року у розмірі 32 000 доларів США та 3% річних у розмірі 2 880 доларів США скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Бойко Б. Б., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Сторони судові рішення судів попередніх інстанцій в іншій частині у касаційному порядку не оскаржили, а отже, на підставі положень статті 400 ЦПК України предметом касаційного перегляду є лише вирішення питання щодо визнання недійсними договорів дарування та стягнення з другого з подружжя заборгованості за договором позики від 07 грудня 2011 року.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У жовтні 2024 року касаційна скарга ОСОБА_4 , яка подана його представником - адвокатом Фурманом В. В., на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У жовтні 2024 року касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Цюпик О. В., на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана його представником - адвокатом Фурманом В. В.,залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 , яка подана його представником - адвокатом Фурманом В. В., на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу та відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення дії оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Цюпик О. В., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Цюпик О. В., на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У листопаді 2024 року касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Бойком Б. Б., на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2024 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Бойком Б. Б., на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У грудні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2025 року заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про зупинення виконання судового рішення задоволено та зупинено виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 рокудо закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2025 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_4 , яка подана його представником - адвокатом Фурманом В. В., мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що оспорювані договори дарування слід визнати недійсними, оскільки вони підпадають під ознаки фраудаторності.

Вказує, що основною ознакою фраудаторного правочину, яка є підставою для кваліфікації його як фраудаторного, є вчинення дій на відчуження власником майна саме у період виникнення у нього зобов`язання щодо погашення боргу, зокрема: настання строку виконання, відкриття судом провадження у справі щодо стягнення боргу, відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу.

Зазначає, що усі оспорювані договори були укладенні до настання строку повернення позики. Крім того, були відсутні судові провадження щодо стягнення заборгованості, будь-які заборони на відчуження майна були відсутні. ОСОБА_3 не перебувала у статусі боржника та не мала заборон на вільне розпорядження своєю власністю, тому укладення договорів дарування не є таким, що призвели до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок її майна, і, відповідно, не є підставою для визнання таких договорів недійсними. Під час укладення договорів дарування було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі, щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. При цьому предмети договорів дарування на момент їх відчуження не знаходилися у заставі та не перебували під будь-яким обтяженням.

Вважає, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, оскільки позивачу було відомо про відсутність на праві власності у ОСОБА_3 нерухомого майна з 11 лютого 2016 року - формування інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яку позивачем було подано до заяви про забезпечення позову у справі № 686/2873/16-ц, відмовою державного реєстратора в державній реєстрації обтяження арешту нерухомого майна від 19 лютого 2016 року у цій же справі.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_4 - адвокат Фурман В. В. вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20, від 24 листопада 2023 року у справі № 344/720/21, від 13 лютого 2024 року у справі № 906/1016/21, від 22 травня 2024 року у справі № 369/6975/21, від 21 червня 2024 року у справі № 441/612/21, від 26 серпня 2024 року у справі № 726/111/23, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_4 - адвокат Фурман В. В. вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, представник ОСОБА_4 - адвокат Фурман В. В. зазначає про порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Цюпик О. В., мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність у нього обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики від 07 грудня 2011 року, оскільки на час укладення вказаних договорів позики він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та на підставі вимог закону надав нотаріальну згоду на укладення договору позики, проте у змісті заяви відсутнє посилання на те, що укладення договору позики відбулося в інтересах сім`ї, а отримані за договором грошові кошти були використані в інтересах сім`ї. Йому не було відомо яку суму коштів позичала ОСОБА_3 , на який строк та з якою метою.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції проігнорував надані ним докази щодо спростування використання коштів, отриманих за договором позики в інтересах сім`ї.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Цюпик О. В. вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 233/4751/20, від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18, від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 12 квітня 2022 року у справі № 233/4751/20, від 26 квітня 2023 року у справі № 522/16363/16-ц, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 489/1101/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, представник ОСОБА_2 - адвокат Цюпик О. В. зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме постанова апеляційного суду оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Бойком Б. Б., мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про визнання недійсними укладених нею договорів дарування.

Вказує, що матеріали справи не містять доказів умислу сторін договорів на укладення договорів дарування з метою уникнення відповідальності позичальника перед позивачем.

Зазначає, що на час відчуження ОСОБА_3 належного їй нерухомого майна були відсутні обмеження щодо розпорядження майном, яке є предметом оспорюваних договорів дарування, а також не існувало рішення суду про стягнення з неї заборгованості за договорами позики від 19 серпня 2011 року та від 07 грудня 2011 року.

На думку заявника, позивач не довів належними і допустимими доказами факт обізнаності ОСОБА_4 про існування у його матері зобов`язань за договорами позики та існування протиправного умислу в діях сторін оспорюваних правочинів під час їх укладання, тому договори дарування не мають ознак фраудаторних, тобто таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_3 - адвокат Бойко Б. Б. вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18, від 08 травня 2024 року у справі № 344/13442/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, представник ОСОБА_3 - адвокат Бойко Б. Б. зазначає про порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Доводи осіб, які подали додаткові пояснення у справі

У липні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду додаткові пояснення у справі.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням доповнень до касаційних скарг поза межами визначеного процесуального строку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим Клопотівецькою сільською радою Деражнянського району Хмельницької області 26 червня 1974 року (том 1, а. с. 23).

19 серпня 2011 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_1 (позикодавець), та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Я. О. за реєстровим № 1839, відповідно до умов сторони погодили, що позикодавець передав, а відповідачка отримала протягом п`яти днів з дня підписання договору у борг грошові кошти у розмірі 398 500 грн, що еквівалентно 50 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору. Факт отримання коштів буде підтверджуватися заявою позичальника про отримання коштів. Позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцю у повному розмірі до 19 серпня 2016 року (том 1, а. с. 17).

Відповідно до пункту 9 договору позики від 19 серпня 2011 року згода чоловіка позичальника на укладення договору наявна у справах приватного нотаріуса за № 1838 від 19 серпня 2011 року та її зміст доведено до сторін договору.

Факт передачі позикодавцемгрошових коштів у розмірі 50 000 доларів США за договором позики від 19 серпня 2011 року підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_3 від 23 серпня 2011 року (том 1, а. с. 19).

На момент укладення договору позики від 19 серпня 2011 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 19 серпня 2011 року надав приватному нотаріусу Хмельницького міського нотаріального округу Романішину Я. О. заяву, зареєстровану за реєстровим № 1838, в якій повідомив про те, що він діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладення договору позики з ОСОБА_5 на її розсуд (том 1, а. с. 18).

07 грудня 2011 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_1 (позикодавець), та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу за реєстровим № 2434, за умовами якого сторони передбачили, що позикодавець передав, а позичальник отримала протягом п`яти днів з дня підписання договору у борг грошові кошти у розмірі 256 640 грн, що еквівалентно 32 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору, на строк до 07 грудня 2016 року. Факт отримання коштів буде підтверджуватися заявою позичальника про отримання коштів. Позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцю у повному розмірі до 07 грудня 2011 року (том 1, а. с. 20).

Відповідно до пункту 9 договору позики від 07 грудня 2011 року згода чоловіка позичальника на укладення договору наявна у справах приватного нотаріуса за № 2432 від 07 грудня 2011 року та її зміст доведено до сторін договору.

Факт передачі позикодавцемгрошових коштів у розмірі 32 000 доларів США за договором позики від 07 грудня 2011 року підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_3 від 07 грудня 2011 року (том 1, а. с. 22).

07 грудня 2011 року ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу Хмельницького міського нотаріального округу Романішину Я. О. заяву, зареєстровану за реєстровим № 2432, в якій повідомив про те, що він діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладення договору позики з ОСОБА_5 на її розсуд (том 1, а. с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 04 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області (том 1, а. с. 24).

ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_5 та отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно та грошовий вклад в банку, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 17 вересня 2014 року № 38395788, листом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори від 06 травня 2021 року № 289/01-16, копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 вересня 2014 року та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 грудня 2014 року (том 1, а. с. 25-28).

ОСОБА_3 до настання строку повернення позичених коштів за договорами позики від 19 серпня 2011 року та від 07 грудня 2011 року, а саме - 10 та 11 березня 2015 року подарувала своєму синові - ОСОБА_4 належне їй нерухоме майно:

- земельну ділянку площею 1,8 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0053, на підставі договору дарування від 11 березня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І. за реєстровим № 447 (том 1, а. с. 232);

- земельну ділянку площею 0,06 га для ведення садівництва, яка знаходиться на території Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, в Садовому товаристві обслуговуючому кооперативі «Колос», кадастровий номер :03:004:2462, на підставі договору дарування земельної ділянки від 11 березня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О. Г., за реєстровим № 477 (том 1, а. с. 189);

- садовий будинок, позначений А-2, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 140,3 кв. м, матеріали стін: цегла; який розташований в Садовому товаристві обслуговуючого кооперативу «Колос», АДРЕСА_1 , на території Шаровечківської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, який розташований на земельній ділянці для індивідуального садівництва площею 0,06 га, кадастровий номер :03:004:2462, на підставі договору дарування садового будинку, який посвідчений 11 березня 2015 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О. Г., за реєстровим № 476 (том 1, а. с. 188);

- земельну ділянку площею 1,2295 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0045, на підставі договору дарування від 11 березня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І., за реєстровим № 445 (том 1, а. с. 231);

- земельну ділянку площею 1,1678 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0048, на підставі договору дарування від 11 березня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І., за реєстровим № 444;

- земельну ділянку площею 0,4033 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0051, на підставі договору дарування від 11 березня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І., за реєстровим № 443 (том 1, а. с. 230);

- земельну ділянку площею 1,1995 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0049, на підставі договору дарування від 11 березня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В. І., за реєстровим № 446 (том 1, а. с. 229);

- земельну ділянку площею 2,9999 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, яка розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :02:013:0064, на підставі договору дарування від 10 березня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О. Г., за реєстровим № 467 (том 1, а. с. 190);

- господарську будівлю, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 86,4 кв. м, яка розташована на території Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, яка розташована на земельній ділянці площею 2,9999 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:013:0064, на підставі договору дарування від 10 березня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Макухіною О. Г., за реєстровим № 466 (том 1, а. с. 191), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 березня 2021 року № 250188781 (том 1, а. с. 76-80).

Оскільки ОСОБА_3 у зазначений у договорі позики від 19 серпня 2011 року строк, а саме - до 19 серпня 2016 року не повернула позичені грошові кошти, ОСОБА_1 у вересні 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 19 серпня 2011 року (том 1, а. с. 39).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року у справі № 686/18550/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 50 000 доларів США боргу за договором позики, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 1 295 000 грн та 3 % річних у розмірі 122,95 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 3 184,43 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 30-31).

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 686/18550/16-ц, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року в частині стягнення суми боргу змінено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 336 995 боргу за договором позики та 3 287,67 грн - 3 % річних.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (касаційне провадження № 61-10980св18) (том 1, а. с. 32-34; 36-38).

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 07 грудня 2011 року (том 1, а. с. 43).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2019 року у справі № 686/18633/18-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 1 614,73 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вказане рішення суду набрало законної сили 06 травня 2019 року (том 1, а. с. 41-42).

На виконання вказаних судових рішень ОСОБА_1 отримав виконавчі листи № 686/18550/16-ц від 02 березня 2018 року та № 686/18633/18-ц від 23 травня 2019 року, які він пред`явив для примусового виконання до виконавчої служби.

У провадженні Другого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницького Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області перебувало виконавче провадження № НОМЕР_7, відкрите 20 березня 2018 року на підставі виконавчого листа № 686/18550/16-ц, виданого Апеляційним судом Хмельницької області 02 березня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1 298 184, 43 грн (том 1, а. с. 45).

На підставі постанови старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницького Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області Хованець І. О. від 04 липня 2019 року виконавчий лист № 686/18550/16-ц, виданий 02 березня 2018 року Апеляційним судом Хмельницької області був переданий приватному виконавцю виконавчого округу Хмельницької області Лабчуку Р. М., який постановою від 27 вересня 2019 року прийняв виконавче провадження № НОМЕР_7 (том 1, а. с. 52, 53).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Лабчука Р. М. від 30 травня 2019 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа № 686/18633/18-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 23 травня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 1 614,73 доларів США (том 1, а. с. 55).

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Лабчука Р.М. від 25 лютого 2021 року № 01-15/732 під час виконання двох виконавчих листів у межах виконання ним було накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить боржниці ОСОБА_3 . Іншого майна, яке належить боржниці, на яке можливо звернути стягнення, приватним виконавцем не виявлено. Ураховуючи зазначені обставини, а також те що реалізація нерухомого майна не може бути ефективно здійснена у зв`язку із наявністю у боржниці лише частки об`єкту нерухомості, на даний час вжиті заходи примусового виконання не дають можливості виконати рішення суду (том 1, а. с. 64).

Згідно з листом Хмельницького міськрайонного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 08 квітня 2021 року № 693-21.25-38 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 18 листопада 1978 року зареєстрували шлюб, про що наявний актовий запис № 15, складений виконавчим комітетом Осламівської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області 18 листопада 1978 року. Також даним листом підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а. с. 82).

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Лабчука Р. М. від 29 жовтня 2021 року № 01-15/6422 під час примусового виконання виконавчого листа № 686/18633/18-ц, виданого 23 травня 2019 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 1614,73 доларів США та виконавчого листа № 686/18550/16-ц, виданого 02 березня 2018 року Апеляційним судом Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 1 340 282,67 грн. приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Лабчуком Р. М. було звернуто стягнення на доходи боржниці. Внаслідок вжитих заходів з ОСОБА_3 приватним виконавцем стягнуто 3 404,87 грн (том 2, а. с. 9).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_4 , яка подана його представником - адвокатом Фурманом В. В., підлягає задоволенню.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Цюпик О. В., підлягає частковому задоволенню.

Касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Бойком Б. Б., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають не повністю.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Щодо позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (у тому числі, договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування, вказав про те, що ОСОБА_3 , будучи обізнаною про наявність у неї заборгованості за договорами позики, уклала в строк до настання повернення коштів за зобов`язаннями, а саме - 10 та 11 березня 2015 року зі своїм сином - ОСОБА_4 договори дарування належного їй нерухомого майна, які спрямовані на невиконання зобов`язань за договорами позики шляхом недопущення звернення стягнення на майно боржника в порядку виконання судових рішень про стягнення боргу. Суди попередніх інстанцій вважали, що оспорювані договори дарування було укладено з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_3 , тобто всупереч інтересам позивача, як кредитора,що свідчить про їх фраудаторність, тому такі правочини підлягають визнанню недійсними.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що на момент укладення ОСОБА_3 оспорюваних договорів дарування нерухомого майна від 10 та 11 березня 2015 року на користь свого сина строк виконання її зобов`язань за договорами позики від 19 серпня 2011 року та 07 грудня 2011 року ще не настав. При цьому, на час укладення вказаних правочинів нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як:

- фіктивного (стаття 234 ЦК України);

- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

- такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що оспорювані договори були виконані, відбувся перехід права, оскільки син прийняв від своєї матері дар, зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження умислу відповідачів на укладення договорів дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_4 свідчить про реальність настання правових наслідків правочинів.

Позивач також не довів недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом.

За таких обставин, Верховний Суд вважає, що оспорюваними правочинами права позивача не порушені.

Ураховуючи наведене, помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Отже, доводи касаційних скарг ОСОБА_4 , яка подана його представником - адвокатом Фурманом В. В., та ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Бойком Б. Б., Верховний Суд вважає обґрунтованими.

Згідно із частинами першою - третьою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі немає необхідності встановлювати додаткові обставини справи, при цьому суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, які перешкоджають розгляду справи по суті, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 07 грудня 2011 року

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Спірні правовідносин стосуються виконання зобов`язань за договорами позики, укладеними між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник). Посилаючись на те, що борг за указаними договорами позики є спільним боргом подружжя, позивач (як спадкоємець померлого ОСОБА_5 ) заявив вимогу про солідарне стягнення заборгованості за договорами позики з відповідачів, як подружжя, в порядку частини четвертої статті 65 СК України.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положення частини третьої статті 61 СК України кореспондується із частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16) про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, чи надавав інший з подружжя згоду на укладення договору позики (див.: постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 520/6471/17, від 21 вересня 2022 року у справі № 348/2263/19).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 07 грудня 2011 року, апеляційний суд правильно виходив із того, що під час укладення договору позики ОСОБА_2 висловив свою згоду на укладення дружиною ОСОБА_3 такого правочину, надавши письмову згоду у вигляді окремо нотаріально посвідченої заяви, що свідчить про використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

При цьому апеляційний суд, правильно визначив розмір 3 % річних, урахувавши, що стягнення 3 % річних від простроченої суми у цій справі можливе за період з 12 травня 2018 року до 12 травня 2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання у межах строку позовної давності, визначеному у статті 257 ЦК України.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, оскільки договір позики від 07 грудня 2011 року був укладений ОСОБА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_2 , тому цивільна відповідальність подружжя за договором позики має бути солідарною на підставі частини четвертої статті 65 СК України.

При цьому ОСОБА_2 не надав належних і допустимих доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_3 . Тобто ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. А тому доводи касаційної скарги про те, що отримані за договором позики грошові кошти були ОСОБА_3 використані не в інтересах сім`ї є безпідставними.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20).

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 07 грудня 2011 року, апеляційний суд не зазначив про те, що останній є солідарним боржником разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , оскільки рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07 грудня 2011 року у розмірі 32 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 1 614,73 доларів США (справі № 686/18633/18-ц).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що солідарна відповідальність у зобов`язальному праві - це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

Солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12).

Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 233/4751/20, від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18, від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 12 квітня 2022 року у справі № 233/4751/20, від 26 квітня 2023 року у справі № 522/16363/16-ц, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 489/1101/21, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у справі № 752/7501/18 Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд виходив із того, що визнаючи боргове зобов`язання за договором позики, укладеним відповідачем на суму 60000 доларів США, спільним боргом подружжя, апеляційний суд не перевірив доводи відповідачки про те, чи були витрачені отримані грошові кошти в інтересах сім`ї, а також не з`ясовано, чи надавала вона у письмовій формі згоду на укладення договору позики; апеляційний суд не дослідив докази, подані відповідачкою на підтвердження факту використання коштів не в інтересах сім`ї, а в інтересах приватного підприємства.

Натомість, у справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив на підставі належних і допустимих доказів наявність письмової згоди ОСОБА_2 на укладення ОСОБА_3 договору позику та відповідно відсутність належних доказів використання ОСОБА_3 позичених коштів не в інтересах сім`ї, а в інших (особистих) інтересах; ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на кошти, отримані ОСОБА_3 за договором позики.

Отже, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у вищевказаних постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позову та встановлені фактичні обставини. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Цюпик О. В., задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики змінити шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 у відповідній частині, то понесені заявниками судові витрати за сплату судового збору за подання: апеляційних скарг у розмірі 12 258 грн і касаційних скарг у розмірі 16 344 грн, а загалом 28 602 грн кожним, сплата яких підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними інструкціями, слід компенсувати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана його представником - адвокатом Фурманом Вадимом Васильовичем,задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Цюпик Ольгою Василівною, задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Бойком Богданом Богдановичем, задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування відмовити.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, вказавши, що ОСОБА_2 є солідарним боржником з ОСОБА_3 .

Поновити виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 07 грудня 2011 року.

Судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 12 258 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 16 344 грн, а всього 28 602 (двадцять вісім тисяч шістсот дві) гривні 00 копійок компенсувати ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 12 258 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 16 344 грн, а всього 28 602 (двадцять вісім тисяч шістсот дві) гривні 00 копійок компенсувати ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець