ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/844/25

Головуючий у першій інстанції Карапиш Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1477/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Висоцької Н.В.,

суддів Мамонової О.Є., Онищенко О.І,-

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 26 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у зв`язку з навчанням,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання або до досягнення ним 23 років, в залежності від того, яка з зазначених обставин настане першою.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 14.08.2009 розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07.07.2009 і до повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач зазначав, що на даний час досяг 18-річного віку та навчається на ІІ курсі денної форми навчання Національного університету харчових технологій України платної освітньої послуги, можливість працевлаштуватися та самостійно отримувати заробіток відсутня, перебуває на повному утриманні матері ОСОБА_3 , яка працює в НВП «Тексма» на посаді оператора плетельних машин та має середньомісячний заробіток в розмірі 12000 гривень.

Відповідач, який є його батьком, працевлаштований, проходить військову службу в Збройних Силах України, має пристойне грошове забезпечення та періодично надає йому матеріальну допомогу, яка не може забезпечити його умови навчання та проживання.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 26.06.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у зв`язку з навчанням задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , що продовжує навчання, аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, починаючи з 22.04.2025 та до закінчення терміну навчання, а саме: до 30.06.2027, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років за умови продовження навчання, стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Обґрунтовуючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач на даний час навчається на ІІ курсі денної форми навчання платної освітньої послуги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення районного суду скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на незаконність та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач допомагає матеріально сину, здійснюючи перекази на картку його матері у розмірі від 4000-5000 грн щомісячно. Окрім щомісячних регулярних платежів ОСОБА_2 на картку ОСОБА_3 здійснив грошовий переказ у розмірі 16 000 грн для оплати половини вартості річного навчання (вартість річного навчання коштує 29800 грн) та на додаткові витрати (оренда квартири, проїзд, тощо).

Зазначає, що після настання повноліття сина він продовжував щомісячно надсилати кошти в якості матеріальної допомоги сину у розмірі у декілька разів більшому, ніж визначені аліментні платежі до повноліття, за період з 01.01.2022 до 01.05.2025 ним здійснено перекази на картку матері позивача ОСОБА_3 на загальну суму 120 275 грн.

Стверджує, що не має окремих зобов`язань після повноліття сина сплачувати аліменти, проте продовжив допомагати сину та його матері і після повноліття і до цього часу не мав на меті припиняти матеріальну допомогу сину.

Указує, що позивач не надав суду доказів, станом на час розгляду справи, зареєстрованого місця проживання разом з матір`ю, оскільки наданий позивачем витяг про реєстрацію датований 2023 роком, а витяг про реєстрацію матері до позовної заяви не долучено взагалі, дані в паспорті датовані 2021 роком, довідки з місця проживання також не долучені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду без змін, посилаючись на правильні висновки суду першої інстанції.

Позивач стверджує, що оплата навчання це додаткові витрати, а не аліменти.

Звертає увагу, що вони разом з мамою винаймають кімнату та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від сімейного лікаря. 27.05.2025 його мати дійсно придбала в борг кімнату в комунальній квартирі на праві спільної часткової власності 24/100 частки комунальної квартири, загальна площа 21,24 кв.м, площа кімнати 12 кв.м, стан кімнати не придатний до проживання, тому вони надалі винаймають кімнату та повертають борг. Твердження відповідача про недоведеність факту проживання позивача разом з матір`ю не відповідає дійсності та є його припущенням, оскільки позовну заяву до суду подано 14.04.2025, а кімнату придбано 27.05.2025.

Наголошує на тому, що батько сплачував аліменти на його утримання мінімальні, і тільки заплатив за один семестр навчання, в той момент, коли мати сплатила за чотири семестри, також мати сплачувала навчання в школі, репетиторів, гуртки, купувала підручники та канцелярію, одяг, взуття, їжу та ліки. Забезпечила його житлом. Сплачувала комунальні послуги, лікування та оздоровлення, отже мати спроможна надавати йому матеріальну допомогу, вона має власне нерухоме майно, яке отримала в спадщину після смерті її батька, в якому проживає її мати.

Проте мати має проблеми зі здоров`ям, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Зазначає, що твердження батька про те, що він має неофіційні заробітки є його припущенням, оскільки навчання забирає ввесь його час. Працювати не має можливості за станом здоров`я через хронічні хвороби, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Відповідачем не надано доказів того, що на його утриманні перебуває дружина та донька. Відсутні відомості про те, що дружина непрацездатна або є особою з інвалідністю та перебуває на утриманні батька.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пунктом 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 є батьком позивача ОСОБА_1 , матір`ю якого є ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього (том 1, а.с. 10).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 14.08.2009, шлюб між батьками позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (том 1, а.с. 11).

Відповідно до копії Витягу з реєстру територіальної громади №2023/006549548 від 21.08.2023, виданого Парафіївською селищною радою Прилуцького району Чернігівської області (том 1, а.с. 5), позивач ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_2 та з інформації позивача, проживає в АДРЕСА_3 .

За даними копії паспорта серії НОМЕР_2 від 28.12.2000 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 (том 1, а.с. 7,8) остання зареєстрована в АДРЕСА_4 (том 1, а.с. 4-5).

На даний час ОСОБА_1 повнолітній та згідно копії довідки № 23-9983 від 28.01.2025, виданої Національним університетом харчових технологій, останній навчається на 2 курсі денної форми навчання. Термін навчання з 01.09.2023 до 30.06.2027 (том 1, а.с. 12), що також підтверджується копією договору № Б23 Пд068 про навчання у Національному університеті харчових технологій від 17.08.2023 (том 1, а.с. 13-19), загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання на момент укладення договору становить: 119 200 грн.

Відповідно до копії Інформації про окремі операції по картці АТ КБ «ПриватБанк» від 28.05.2025, відповідач ОСОБА_2 з власної картки на картку третьої особи (матері позивача) ОСОБА_3 здійснював грошові перекази, які в період за 2024-2025 роки коливаються в межах 4000-5000 гривень на місяць. Також за даною інформацією, останній такий переказ здійснено відповідачем 23.03.2025 (том 1, а.с. 55-56).

З даних копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 24.07.2012, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.07.2012 (том 1, а.с. 63 зворот).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_4 від 02.10.2012, батьком останньої є ОСОБА_2 (том 1, а.с. 63).

Згідно з копією військового квитка НОМЕР_5 від 25.11.1996 (том 1, а.с. 77-80) та копії посвідчення серії НОМЕР_6 від 16.04.2024 ОСОБА_2 проходить військову службу в лавах ЗСУ та 25.05.2024 отримав травму, пов`язану з проходженням військової служби, що підтверджується копією довідки військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_7 від 21.11.2024 № 7881 (том 1, а.с. 76).

На час розгляду справи домовленостей з приводу надання матеріальної допомоги позивачу у зв`язку з його навчанням між сторонами не досягнуто.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що позивачем доведено наявність підстав для стягнення аліментів на повнолітню дитину, оскільки позивач на даний час навчається на ІІ курсі денної форми навчання платної освітньої послуги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, проте висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру частки, який належить стягувати з відповідача на утримання повнолітнього сина ОСОБА_1 , який продовжує навчання, не відповідає встановленим обставинам справи, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України.

За правилами ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Статтею 182 СК України встановлені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів, на підставі яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 на день звернення до суду не досяг 23 років, навчається в Національному університеті харчових технологій з 01.09.2023 до 30.06.2027, на денній формі, що перешкоджає йому мати інші доходи, у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги.

ОСОБА_2 є військовослужбовцем, що підтверджується посвідчення серії НОМЕР_6 виданим 26.04.2024 Кадровим центром Сухопутних військ Збройних Сил України (том 1, а.с. 75) та військовим квитом серії НОМЕР_5 (том 1, а.с. 77-80).

Відповідачем до матеріалів справи долучено індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України форми ОК-5 та форми ОК-7 для підтвердження отримання ним грошового забезпечення (том 1, а.с. 64-70, 71-74).

За наданими відомостями вбачається, що ОСОБА_2 усього за 2023 рік отримав 471 838,71 грн, за 2024 рік отримав 803 145,68 грн, з січня 2025 по квітень 2025 отримав 143 778,5 грн.

Дохід відповідача пов`язаний з грошовим утриманням військовослужбовця, розмір якого залежить не від відповідача, а від покладених на нього, як військовослужбовця в умовах війни завдань.

Відповідно до даних довідки військово-лікарської комісії № 7881 від 21.11.2024, сержант ОСОБА_2 25.05.2024 отримав мінно-вибухові травми, вогнепальне уламкове сліпе поранення м`яких тканин верхньої третини лівого стегна, 02.06.2024 ліковано оперативно: первинна хірургічна обробка вилучення металевого уламку, у вигляді зміцнілого післяопераційного рубця з незначним порушенням функцій. За висновком довідки відповідач придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, Навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони (том 1, а.с. 76).

Відомостей про лікування відповідача матеріали справи не містять, але враховуючи висновок військово-лікарської комісії, що підтверджується довідкою № 7881 від 21.11.2024, для лікування та підтримки здоров`я відповідача необхідні грошові кошти, що безперечно впливає на його матеріальний стан, крім того, відповідач має малолітню доньку, яку необхідно утримувати.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку про те, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання сина, ним не надано будь-яких доказів неналежного матеріального стану та неможливість надавати таку допомогу сину, який продовжує навчання.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач має одну малолітню дитину, а позивач на даний час навчається на ІІ курсі денної форми навчання платної освітньої послуги. Відомостей про стягнення з відповідача аліментів на інших дітей матеріали справи не містять.

Проте районний суд не врахував, що розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання, отже розмір стягуваних аліментів повинен служити задоволенню актуальних життєвих потреб, відповідати життєвому стандарту в місці проживання, а не призводити до збагачення та бути джерелом інших нецільових витрат, відповідач є військовослужбовцем та отримав травму пов`язану з проходженням військової служби.

Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Розмір стягуваних аліментів повинен служити задоволенню актуальних життєвих потреб, відповідати життєвому стандарту в місці проживання, а не призводити до збагачення та бути джерелом інших нецільових витрат.

Беручи до уваги неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_1 , який продовжує навчання слід змінити, зменшивши розмір аліментів до стягнення з відповідача на користь позивача із 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця до 1/6 частки.

У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (частина перша стаття 192 Сімейного кодексу України).

Доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі щодо надання допомоги повнолітньому сину, шляхом перерахування коштів на картку матері, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення аліментів на повнолітню дитину, оскільки законодавець передбачив обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання до закінчення такого навчання або до досягнення дитиною двадцяти трьох років під умовою можливості надання такої допомоги, а відповідачем не надано суду доказів неможливості надання такої допомоги.

Крім того, батьки мають рівні права і обов`язки та у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно підтверджували, що відповідач не може надавати повнолітньому сину матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням останнього.

Апеляційний суд погоджується з тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про те, що позивачем не доведено факту його проживання разом з матір`ю, так як позивач самостійно звернувся до суду з позовом та просить стягнути аліменти у зв`язку з навчанням саме на його користь, а не на користь його матері та стверджує, що проживає разом з матір`ю по вищевказаній адресі.

Тому твердження відповідача не спростовує правильного висновку суду першої інстанції щодо того, що позивач не надав суду доказів, станом на час розгляду справи, зареєстрованого місця проживання разом з матір`ю, наданий позивачем витяг про реєстрацію датований 2023 роком, а витяг про реєстрацію матері до позовної заяви не долучено взагалі, дані в паспорті датовані 2021 роком, довідки з місця проживання також не долучені.

Ураховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні, шляхом зменшення розміру аліментів до стягнення з відповідача на користь позивача із 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця до 1/6 частки.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За подання позовної заяви до сплати належав судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Позивач ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки апеляційний суд змінює розмір стягнутих аліментів, зменшуючи їх, належить також змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого з ОСОБА_2 на користь держави судового збору, зменшивши його суму з 1211,20 грн до 908,40 грн.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 сплатив 1816,80 грн (а.с. 138) судового збору. У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2 пропорційно розміру задоволених вимог, останньому належить компенсувати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1362,60 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 26 червня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів з 1/4 частки до 1/6 частки та стягнутого з ОСОБА_2 на користь держави судового збору з 1211,20 грн до 908,40 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1362,60 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24.09.2025.

Головуючий Судді :