Справа № 539/1768/25
Провадження № 2/539/902/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м.Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді Просіної Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Левченко А.Ю.,

представника позивача Погорілого Р.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Павелко Р.С.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Лубни цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування за невиконання договору про надання послуг,

установив:

Представник позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 адвокат Литвин Валентина Василівна звернулася до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив стягнути з відповідача на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 395 166 гривень 00 копійок, з яких: 260 668 гривень 00 копійок неустойки та 134 498,00 гривень 00 копійок упущеної вигоди, а також сплачений судовий збір у розмірі 3 951 гривня 66 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

Позовна заява обґрунтована тим, що 21.02.2025 року між ОСОБА_1 , як Довірителем (далі - Відповідач) та ОСОБА_2 , який зареєстрований як фізична особа підприємець, був укладений Договір доручення № 8/:09:001:0023 та додаток № 1 до вказаного договору.

В даних правовідносинах сторони погодили істотні умови Договору, коло зобов`язань взятих на себе та правові наслідки невиконання умов Договору, зокрема, Позивач зобов`язався вчинити юридичні дії, необхідні, спрямовані та пов`язані з підготовкою до продажу та проведенням продажу земельної ділянки з цільовим призначенням: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 1,8102 га, з кадастровим номером :09:001:0023, що розташована на території Калайдинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області та належить Довірителю на праві приватної власності (далі Земельна ділянка), а Відповідач зобов`язався утриматись від самостійного вчинення таких дій протягом строку дії даного Договору (далі- Договір доручення). Зміст домовленостей між сторонами щодо правового регулювання Договору доручення відповідає вимогам статті 1000 ЦК України.

Станом на дату укладення вищевказаного Договору доручення Земельна ділянка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом №11, виданим 21.01.2025 приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Юрченко М.А. Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 21.01.2025 приватним нотаріусом Юрченко Мариною Андріївною, державним реєстратором Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області, номер запису про право власності: 58089491, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 28. Земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 04.03.2005 Управлінням Держгеокадастру у Лубенському районі Полтавської області.

Згідно п. 2 Договору доручення Довіритель зафіксував запевнення про обставини, що мають значення для укладення, виконання та припинення даного Договору (у порядку, передбаченому ст. 650-1 ЦК України).

Відповідно до п.п. 9.2. Договору доручення Довіритель зобов`язувався утримуватися від укладення будь-яких інших договорів, предметом чи наслідками укладення яких може бути перехід будь-яких прав щодо Земельної ділянки або їх додаткове обтяження.

Згідно пункту 7 Договору доручення сторони домовилися про виключне право Повіреного на вчинення від імені та за рахунок Довірителя всіх юридичних дій, передбачених Договором. Сторони визначили дану умову як істотну умову договору Доручення, тому Довіритель утримується від самостійного вчинення таких дій протягом строку дії даного договору.

Пунктом 6 додатку № 1 до Договору доручення передбачено, що сторони домовилися, що у випадку порушення виключного права Повіреного (пункт 7 Договору доручення) Довірителем, порушення підпункту 9.2 даного Договору, або самостійного продажу Довірителем Земельної ділянки будь-яким третім особам, Довіритель сплачує на користь Повіреного неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у пункті 1 даного додатку № 1 до Договору доручення. Сплата неустойки здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів з дати порушення умов Договору.

Відповідно до пункту 1 додатку № 1 до Договору доручення сторони погодили, що продаж Земельної ділянки має бути здійснено за ціною не менше ніж 130 334 (сто тридцять тисяч триста тридцять чотири) гривні 00 копійок.

Пунктом 3 додатку № 1 до Договору доручення встановлено, що на забезпечення дійсності зобов`язань щодо виключного права Повіреного (пункт 7 Договору доручення) та виконання ним обов`язків згідно пункту 8 Договору, останній протягом 1-го банківського дня після підписання даного Договору перераховує Довірителю на його банківський рахунок кошти у розмірі мінімальної ціни Земельної ділянки, вказаної у пункті 1 додатку № 1 до Договору доручення. Дане перерахування є договірним видом забезпечення виконання зобов`язання Повіреним, згідно частини другої статті 546 ЦК України та підлягає поверненню Повіреному після припинення зобов`язань Сторін по даному Договору або при порушенні Довірителем умов цього Договору.

25.02.2025 Позивачем здійснена оплата Відповідачу в сумі 130 334 (сто тридцять тисяч триста тридцять чотири) гривні 00 копійок в порядку ст. 546 ЦК України та у відповідності до умов п. 3 Додатку № 1 і п. 7 Договору доручення в рахунок забезпечення виконання зобов`язання. Факт оплати вказаних вище коштів стверджується платіжною інструкцією № 91 від 25.02.2025.

25.02.2025 Відповідачем на підтвердження та виконання умов п. 6 Договору доручення видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Карпець О.М. Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області та зареєстрована в реєстрі за № 428.

27.02.2025 Позивач на підставі Довіреності та на виконання зобов`язань по Договору доручення, від імені Відповідача подав приватному нотаріусу Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Горбань В.В. заяву про реєстрацію наміру разом з проектом Договору купівлі-продажу Земельної ділянки сільськогосподарського призначення, відповідно до якого вартість продажу Земельної ділянки становить 264 832 (двісті шістдесят чотири тисячі вісімсот тридцять дві) гривні 00 копійок.

27.02.2025 приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Горбань В.В. на підставі заяви та проекту договору купівлі-продажу Земельної ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 58759615 про реєстрацію обтяження. Вид обтяження: намір власника Земельної ділянки сільськогосподарського призначення щодо продажу земельної ділянки, що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРП № 415393887 від 27.02.2025.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 130-1 Земельного кодексу України приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Горбань В.В. направлено орендарю Земельної ділянки Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «ПРИДНІПРОВСЬКИЙ КРАЙ» (ідентифікаційний код юридичної особи 25207363), повідомлення про реєстрацію наміру щодо продажу Земельної ділянки та проект Договору купівлі-продажу Земельної ділянки, так як відповідно до положень ч. 1 ст.130-1 Земельного кодексу України дана юридична особа є суб`єктом переважного права другої черги купівлі земельної ділянки.

СТОВ «ПРИДНІПРОВСЬКИЙ КРАЙ» отримало повідомлення від приватного нотаріуса Горбаня В.В. 03.03.2025, що підтверджується поштовою накладною № 558 від 27.02.2025 та інформацією про відстеження відправлення з сайту Укрпошти.

03.03.2025 Позивачем здійснено комерційну пропозицію та досягнуто згоди щодо придбання в майбутньому Земельної ділянки громадянином України ОСОБА_3 . Свою згоду сторони зафіксували у Протоколі про наміри, так як сторонам Протоколу було невідомо яким буде волевиявлення суб`єкта переважного права другої черги щодо купівлі земельної ділянки.

Відповідно до п. 5 Додатку №1 до Договору доручення за виконання доручення на умовах цього Договору, Довіритель сплачує Повіреному плату в розмірі перевищення вартості продажу Земельної ділянки над ціною, визначеною Довірителем в пункті 1 даного Додатку. Належна Повіреному винагороду може виплачуватися йому Довірителем також шляхом безпосереднього утримання Повіреним належної винагороди із сум, отриманих за продаж Земельної ділянки Довірителя від покупця(ів), що підлягають передачі останньому. Витрати, пов`язані з виконанням доручення, Повірений компенсує за рахунок власної винагороди. Розрахунок сум винагороди надається Повіреним Довірителю одночасно зі звітом про виконану роботу і є його складовою частиною.

Отже, Позивач мав реальні підстави розраховувати на отримання винагороди на підставі п. 5 Додатку №1 до Договору доручення, так як дану Земельну ділянку могли би придбати або СТОВ «ПРИДНІПРОВСЬКИЙ КРАЙ», або Гончар Денис Сергійович.

В подальшому Відповідач самостійно приймає рішення щодо розпорядження Земельною ділянкою та укладає 07.03.2025 договір купівлі-продажу Земельної ділянки (серія та номер: 621, посвідчений приватним нотаріусом Березою Д.В. Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області), чим порушує прийняті на себе договірні зобов`язання утримуватися від таких дій (п. 7 та п.п. 9.2. Договору доручення). Такі дії підтверджуються Інформаційною довідкою з ДРРП від 04.04.2025.

У відповідь на усну претензію Позивача до Відповідача щодо порушення умов Договору доручення останній 12.03.2025 здійснив повернення суми забезпечувального платежу у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Оскільки розмір сплачених (повернутих) Відповідачем на рахунок Позивача коштів був більший, ніж розмір забезпечувального платежу сплаченого Позивачем Відповідачу в порядку ст. 546 ЦК України та у відповідності до умов п. 3 Додатку № 1 і п. 7 Договору доручення, Позивач платіжною інструкцією № 150 від 08.04.2025 здійснив повернення 19 666, 66 грн (150 000 130 334 = 19 666) на рахунок Відповідача, як помилково сплачених.

Дії Відповідача щодо повернення забезпечувального платежу підтверджують факт порушення ним умов договору, так як п. 3 Додатку №1 до Договору доручення передбачено повернення Повіреному суми забезпечувального платежу або після припинення зобов`язань Сторін по даному Договору, або при порушенні Довірителем умов цього Договору. Оскільки Договір доручення ані станом на дату повернення коштів, ані станом на дату звернення до суду не припинив свою чинність і не є розірваним, то, відповідно, підставою повернення коштів є саме порушення Довірителем умов Договору доручення.

Станом ані на дату продажу Земельної ділянки (12.03.2025), ані на дату подання даного позову Позивач не отримував від Відповідача повідомлення про відмову від Договору доручення. Таким чином станом як на дату продажу Земельної ділянки, так на дату подання позову Договір доручення є чинним та мало місце порушення вищеназваних умов Договору доручення Відповідачем.

Більше того, Відповідачем навіть не скасовано Довіреність, надану на виконання даного договору доручення.

Факти належного виконання умов договору доручення Позивачем та порушення договору доручення Відповідачем підтверджуються також матеріалами нотаріальної справи приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Горбаня В.В. щодо реєстрації наміру про продаж Земельної ділянки та матеріалами нотаріальної справи приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Берези Д.В. щодо продажу цієї Земельної ділянки.

Договір доручення на момент подання позову є чинним, оскільки Позивач не отримував від Відповідача повідомлення про відмову від Договору доручення. Таким чином має місце порушення умов Договору доручення Відповідачем.

Відповідач порушив умови Договору доручення (пункт 7 та підпункт 9.2 договору) щодо виключного права Позивача на вчинення від імені та за рахунок Довірителя всіх юридичних дій із продажу Земельної ділянки.

Факти вчинених Відповідачем порушень пункту 7 та підпункту 9.2 Договору доручення щодо самостійного продажу Земельної ділянки підтверджуються Інформаційною довідкою з ДРРП від 04.04.2025. Також, дані факти підтверджуються матеріалами нотаріальної справи приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Берези Д.В. щодо продажу цієї Земельної ділянки, щодо витребування яких подано клопотання, яке долучено до матеріалів позовної заяви.

Відповідальність за ці порушення умов договору передбачена пунктом 6 додатку №1 до Договору доручення: у випадку порушення виключного права Повіреного (пункт 7 Договору доручення) Довірителем, порушення підпункту 9.2 даного Договору, або самостійного продажу Довірителем земельної ділянки будь-яким третім особам, Довіритель сплачує на користь Повіреного неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у пункті 1 даного додатку № 1 до Договору доручення. Сплата неустойки здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів з дати порушення умов Договору.

Отже, з Відповідача ОСОБА_1 на користь Позивача ФОП ОСОБА_2 слід стягнути: - неустойку, передбачену пунктом 6 Додатку № 1 до Договору доручення за порушення підпункту 9.2 цього договору та самостійного продажу Довірителем Земельної ділянки, у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки: 130 334 (розмір мінімальної ціни земельної ділянки) х 2 = 260 668 (двісті шістдесят тисяч шістсот шістдесят вісім) грн 00 коп.

Також з Відповідача на користь Позивача має бути стягнута упущена вигода, оскільки Позивач мав реальні підстави розраховувати на одержання доходу у вигляді плати за виконання доручення.

Із обставин справи та наявних письмових доказів вбачається, що внаслідок невиконання Відповідачем зобов`язання за Договором доручення Позивачу було завдано майнової шкоди у виді упущеної вигоди, що підтверджується реєстрацією наміру щодо продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, проектом договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, протоколом про наміри, укладеним між Позивачем - Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо наміру здійснити продаж земельної ділянки ОСОБА_3 за зафіксованою у намірі та проекті договору купівлі-продажу ціною, а саме 264 832 (двісті шістдесят чотири тисячі вісімсот тридцять дві) гривні 00 копійок. Отже, Позивач мав реальні підстави розраховувати на отримання винагороди на підставі п. 5 Додатку №1 до Договору доручення в наступному розмірі 264 832, 00 грн (ціна земельної ділянки, встановлено в проекті договору купівліпродажу) - 130 334,00 грн (розмір мінімальної ціни земельної ділянки) =134 498,00 (сто тридцять чотири тисячі чотириста дев`яносто вісім) грн 00 коп. так як дану Земельну ділянку могли би придбати або СТОВ «ПРИДНІПРОВСЬКИЙ КРАЙ», або ОСОБА_3 .

15 квітня 2025 року ухвалою суду по справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Надано строк відповідачу на подання відзиву на позов, позивачу відповіді на відзив та відповідачу для подання заперечення. Окрім того, даною ухвалою було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Горбань Владислав Володимирович належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи щодо реєстрації обтяження речового права у вигляді наміру від 27.02.2025 про продаж Земельної ділянки з цільовим призначенням: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 1,8102 га, з кадастровим номером :09:001:0023, що розташована на території Калайдинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області та документи, що були створені або отримані при виконанні дій нотаріуса після реєстрації наміру щодо продажу в порядку статті 130-1 Земельного кодексу, для їх огляду та залучення копій до матеріалів справи та витребувано у приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Берези Дарії Василівни належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи щодо продажу земельної ділянки з цільовим призначенням: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 1,8102 га, з кадастровим номером :09:001:0023, що розташована на території Калайдинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області та належить Довірителю на праві приватної власності на підставі договору купівліпродажу від 07.03.2025 (серія та номер: 621, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Березою Дарією Василівною) та документи, що були створені або отримані при виконанні дій нотаріуса під час та після її продажу, для їх огляду та долучення до матеріалів справи.

25 квітня 2025 року від приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Берези Д.В. до суду надійшли належним чином завірені копії документів зазначених в ухвалі суду від 15 квітня 2025 року.

05 травня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Павелко Р.С. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити, за безпідставністю та стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені витрати пов`язані з розглядом справи (витрати на правову правничу допомогу).

Відзив обґрунтований тим, що в даних правовідносинах сторони погодили істотні умови Договору, коло зобов`язань взятих на себе та правові наслідки невиконання умов Договору, зокрема, Позивач зобов`язався вчинити юридичні дії, необхідні, спрямовані та пов`язані з підготовкою до продажу та проведення продажу земельної ділянки, а Відповідач зобов`язався утриматись від самостійного вчинення таких дій протягом строку дії даного Договору. Зміст домовленостей між сторонами щодо правового регулювання договору доручення відповідає вимогам статті 1000 ЦК України. Договір доручення стосувався земельної ділянки з кадастровим №:09:001:0023, з цільовим призначенням: 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 1.8102 га (далі Земельна ділянка), яка належала Відповідачу. Згідно п. 2 Договору доручення Довіритель зафіксував запевнення про обставини, що мають значення для укладення, виконання та припинення даного Договору (у порядку, передбаченому ст. 650-1 ЦК України). Так, відповідно до п.п. 2.3. Договору доручення Довіритель запевнив Повіреного, що на земельну ділянку наявні права третіх осіб, а саме: Земельна ділянка передана в оренду СТОВ «ПРИДНІПРОВСЬКМИЙ КРАЙ» на підставі договору оренди б/н від 16.12.2015 зі змінами і доповненнями. Дата закінчення дії договору оренди: 31.12.2029. Відповідно до п.п. 9.2. Договору оренди Довіритель зобов`язувався утримуватися від продовження строку дії діючого, на момент укладення цього Договору, договору оренди Земельної ділянки, укладення нового договору оренди Земельної ділянки, укладення будь-яких інших договорів, предметом чи наслідками укладення яких може бути перехід будь-яких прав щодо Земельної ділянки або їх додаткове обтяження. Згідно пункту 7 Договору доручення сторони домовилися про виключне право Повіреного на вчинення від імені та за рахунок Довірителя всіх юридичних дій, передбачених договором. Сторони визначили дану умову як істотну умову договору Доручення, тому Довіритель утримується від самостійного вчинення таких дій протягом строку дії даного договору. Пунктом 6 додатку № 1 до Договору доручення передбачено, що сторони домовилися, що у випадку порушення виключного права Повіреного (пункт 7 Договору доручення) Довірителем, порушення підпункту 9.2 даного Договору, або самостійного продажу Довірителем земельної ділянки будь-яким третім особам, Довіритель сплачує на користь Повіреного неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у пункті 1 даного додатку № 1 до Договору доручення. Сплата неустойки здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів з дати порушення умов Договору. Відповідно до пункту 1 додатку № 1 до Договору доручення сторони погодили, що продаж земельної ділянки має бути здійснено за ціною не менше ніж 130 334 гривні 00 копійок. Пунктом 2 додатку № 1 до Договору доручення встановлено, що на забезпечення дійсності зобов`язань щодо виключного права Повіреного та підтвердження належного виконання ним обов`язків згідно Договору, останній протягом 1-го банківського дня після підписання даного договору перераховує Довірителю на його банківський рахунок кошти у розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, вказаної у пункті 1 додатку № 1 до Договору. Перерахування вказаних вище коштів є договірним видом забезпечення виконання зобов`язання Повіреним, згідно частини другої статті 546 ЦК України та підлягає поверненню Повіреному після припинення зобов`язань Сторін по даному Договору або при порушенні Довірителем умов цього Договору. 25.02.2025 Позивачем здійснена оплата Відповідачу в сумі 130 334 гривні 00 копійок в порядку ст. 546 ЦК України та у відповідності до умов п. 2 Додатку № 1 і п. 7 Договору доручення в рахунок забезпечення виконання зобов`язання. Факт оплати вказаних вище коштів відповідачем не заперечується. Так, дійсно 25.02.2025 року Відповідачем було видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Лубенського районного районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О. М. та зареєстрована в реєстрі за № 481. Проте вказана довіреність була видана Відповідачем на ім`я не фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , а на ім`я трьох фізичних осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вказана довіреність не може бути підтвердженням виконання умов п. 6 Договору доручення, оскільки вона видана, в тому числі фізичній особі ОСОБА_2 , а не фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 . Проте, оскільки у договорі дорученні Позивач його підписав, як фізична особа - підприємець, то слід вважати правочини укладеними, як фізичною особою підприємцем.

Таким чином довіреність видана відповідачем трьох фізичним особам: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є недійсною до виконання умов п. 6 Договору доручення, та не створює юридичних наслідків, щодо 6 Договору доручення. В подальшому на початку (в перших числах) березня 2025 року Відповідач звернувся до Позивача з пропозиціє розірвати Договору доручення (відмови довірителя від договору) оскільки умови договору для відповідача не є справедливими виходячи з реальної ринкової вартості земельної ділянки. На що сторони погодилися та повірений визначив суму в розмірі 150 000 тисяч, з врахуванням компенсації витрат пов`язаних з укладанням Договору доручення.

Пунктом 2 додатку № 1 до Договору доручення встановлено, що на забезпечення дійсності зобов`язань щодо виключного права Повіреного та підтвердження належного виконання ним обов`язків згідно Договору, останній протягом 1-го банківського дня після підписання даного договору перераховує Довірителю на його банківський рахунок кошти у розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, вказаної у пункті 1 додатку № 1 до Договору. Перерахування вказаних вище коштів є договірним видом забезпечення виконання зобов`язання Повіреним, згідно частини другої статті 546 ЦК України та підлягає поверненню Повіреному після припинення зобов`язань Сторін по даному Договору або при порушенні Довірителем умов цього Договору.

Вказану суму була перераховано на рахунок Позивачу відповідно до п.3 додатку до договору 1, та ст. 546 ЦК України 12.03.2025 року.

Затримка в поверненні коштів була викликана тим, до позивач не надавав позивачу реквізити для повернення коштів (IBAN).

Проте як зазначалося раніше, довіреність ФОП не видавалася, таким чином Позивач не приступив до виконання Договору Доручення.

Що стосується неустойки та упущеної вигоди, то якщо б позивач приступив до виконання Договору доручення, то він би мав підстави розраховувати на отримання винагороди на підставі п. 5 Додатку №1 до Договору доручення в розмірі 134 498 00 грн. (264 832,00 грн - 130 334,00 грн.), так як дану земельну ділянку могли б теоретично придбати на цих умовах або СТОВ «ПРИДНІПРОВСЬКМИЙ КРАЙ» або іншій особі, але в зв`язку з тим, до Позивач не приступив до виконання Договору доручення, останній було розірвано, Позивач не має права вимагати стягнення упущеної вигоди в будь якому розмірі.

Якщо б позивач приступив до виконання Договору доручення, а відповідач вчинив би порушення умов договору доручення, то позивач міг би розраховати на стягнення неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у пункті 1 даного додатку № 1 до Договору доручення.

Однак неустойка в розмірі 260 668, 00 гривень майже в два разив перевищує розмір упущеної вигоди Позивача, в той час як Відповідач є особою похилого віку.

За таких обставин позивачем не було доведено факту порушення відповідачем умов договору доручення, до виконання умов якого позивач навіть не приступав (за відсутності довіреності), а також в завданні збитку (упущеної вигоди) та сплати неустойки, а тому слід відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

07 травня 2025 року від приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Горбань В.В. до суду надійшли належним чином завірені копії документів зазначених в ухвалі суду від 15 квітня 2025 року.

20 травня 2025 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Окрім того, даною ухвалою було задоволено заяву представника відповідача адвоката Павелко Р.С. про виклик свідків.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.

Представник позивача Погорілий Р.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача Павелко Р.С. в судовому засіданні підтримав думку відповідача з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 21.08.2025 року свідок ОСОБА_4 пояснив, що йому відомо, що відповідач хотів продати земельну ділянку, займався цим питанням. В подальшому він відмовився від цих послуг. Відповідач звертався до нього як до ФОП з приводу продажі земельної ділянки. Договори підписувалися тоді, коли було вже домовлено про продаж земельної ділянки. Договір був підписаний з позивачем. Він з позивачем має ділові відносини з договору надання послуг. Під час видачі довіреності відповідачу був присутній тільки він, так як у позивача не було можливості бути присутнім. Він сам займався всім процесом і оформленням документів. Грошові кошти платив позивачу. Під час складання договору-доручення було роз`яснено його зміст. Відповідач телефонував до нього та повідомив, що він відмовляється від співпраці, але офіційної заяви або підписання документів не було, лише дзвінок.

У судовому засіданні 02.09.2025 року свідок ОСОБА_5 повідомив, що він не знає відповідача, договору з ним не підписував та ніяких послуг йому не надавав.

Суд, заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.01.2025 року приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Юрченко М.А., ОСОБА_1 отримав у спадок земельну ділянку площею 1,8102 га з кадастровим номером :09:001:0023, розташованої на території Калайдинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.12.2015 року, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.27).

16.12.2015 року ОСОБА_6 уклав договір оренди землі з Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «ПРИДНІПРОВСЬКИЙ КРАЙ» строком до 31.12.2029 року (а.с.11-12).

21.02.2025 року ОСОБА_1 , який був власником земельної ділянки з цільовим призначенням: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 1,8102 га, з кадастровим номером :09:001:0023, що розташована на території Калайдинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, уклав Договір доручення № 8/:09:001:0023 та Додаток №1 до договору, згідно з яким сторони погодили істотні умови Договору, правові наслідки невиконання умов Договору, зокрема, позивач зобов`язався вчинити юридичні дії, необхідні, спрямовані та пов`язані з підготовкою до продажу та проведення продажу земельної ділянки, а відповідач зобов`язався утриматись від самостійного вчинення таких дій протягом строку дії даного Договору (а.с.15-16).

Відповідно до п.п. 9.2. Договору доручення Довіритель зобов`язувався утримуватися від продовження строку дії діючого, на момент укладення цього Договору, договору оренди земельної ділянки, укладення нового договору оренди земельної ділянки, укладення будь-яких інших договорів, предметом чи наслідками укладення яких може бути перехід будь-яких прав щодо Земельної ділянки або їх додаткове обтяження.

Згідно пункту 7 Договору доручення сторони домовилися про виключне право Повіреного на вчинення від імені та за рахунок Довірителя всіх юридичних дій, передбачених договором. Сторони визначили дану умову як істотну умову договору Доручення, тому Довіритель утримується від самостійного вчинення таких дій протягом строку дії даного договору.

Пунктом 6 додатку № 1 до Договору доручення передбачено, що сторони домовилися, що у випадку порушення виключного права Повіреного (пункт 7 Договору доручення) Довірителем, порушення підпункту 9.2 даного Договору, або самостійного продажу Довірителем земельної ділянки будь-яким третім особам, Довіритель сплачує на користь Повіреного неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у пункті 1 даного додатку № 1 до Договору доручення. Сплата неустойки здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів з дати порушення умов Договору.

Відповідно до пункту 1 додатку № 1 до Договору доручення сторони погодили, що продаж земельної ділянки має бути здійснено за ціною не менше ніж 130334,00 грн.

Пунктом 3 додатку № 1 до Договору доручення встановлено, що на забезпечення дійсності зобов`язань щодо виключного права Повіреного та підтвердження належного виконання ним обов`язків згідно Договору, останній протягом 1-го банківського дня після підписання даного договору перераховує Довірителю на його банківський рахунок кошти у розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, вказаної у пункті 1 додатку № 1 до Договору. Перерахування вказаних вище коштів є договірним видом забезпечення виконання зобов`язання Повіреним, згідно частини другої статті 546 ЦК України та підлягає поверненню Повіреному після припинення зобов`язань Сторін по даному Договору або при порушенні Довірителем умов цього Договору.

Відповідно до платіжної інструкції № 91 від 25 лютого 2025 року позивач ФОП ОСОБА_2 перерахував на рахунок ОСОБА_1 130334 (сто тридцять тисяч триста тридцять чотири) грн 00 коп (а.с.23).

25.02.2025 року відповідачем ОСОБА_1 на підтвердження та виконання умов п. 6 Договору доручення видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.М. та зареєстрована в реєстрі за № 428 (а.с.13-14).

27.02.2025 року ОСОБА_4 на підставі довіреності №428 від 25.02.2025 року звернувся з заявою про державну реєстрацію права на земельну ділянку з кадастровим номером :09:001:0023 до приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Горбань В.В. (а.с.111).

27.02.2025 року приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Горбань В.В. на підставі проекту договору купівлі-продажу Земельної ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 58759615 про реєстрацію обтяження. Вид обтяження: намір власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення щодо продажу земельної ділянки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.19 з.б.).

Приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Горбань В.В. направлено орендарю земельної ділянки Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «ПРИДНІПРОВСЬКИЙ КРАЙ», який відповідно до положень ч. 1 ст. 130-1 Земельного кодексу України є суб`єктом переважного права другої черги купівлі земельної ділянки, повідомлення про реєстрацію наміру щодо продажу Земельної ділянки та проект Договору купівлі-продажу Земельної ділянки (а.с.19, 119).

03.03.2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали протокол про наміри купівлі-продажу земельної ділянки з цільовим призначенням: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 1,8102 га, з кадастровим номером :09:001:0023, що розташована на території Калайдинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області. Відповідно до п.3 Протоколу сторони домовилися про ціну продажу вищевказаної земельної ділянки в розмірі 264832, 00 грн (а.с.25).

07.03.2025 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Земельний край» укладено договір-продажу земельної ділянки загальною площею 1,8102 га з кадастровим номером :09:001:0023. Договір посвідчено приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Березою Д.В. та зареєстровано в реєстрі за №621 (а.с.69-70).

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 05.03.2025 року, земельна ділянка загальною площею 1,8102 га з кадастровим номером :09:001:0023 з цільовим призначенням 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, має вартість 54190,70 грн (а.с.74 з.б-75).

У відповідь на усну претензію позивача щодо порушення умов Договору доручення відповідачем відповідно до квитанції до платіжної інструкції #1.104736261.1 від 12.03.2025 року ОСОБА_1 було здійснено платіж на рахунок ОСОБА_2 в сумі 150000,00 грн (а.с.18).

Оскільки розмір сплачених (повернутих) відповідачем на рахунок позивача коштів був більший, ніж розмір забезпечувального платежу сплаченого Позивачем Відповідачу в порядку ст. 546 ЦК України та у відповідності до умов п. 3 Додатку № 1 і п. 7 Договору доручення, позивач платіжною інструкцією № 150 від 08.04.2025 здійснив повернення 19 666, 66 грн на рахунок відповідача, як помилково сплачених, що підтверджується платіжною інструкцією № 150 від 08 квітня 2025 року, де вказано, що позивач ФОП ОСОБА_2 перерахував на рахунок ОСОБА_1 19666 (дев`ятнадцять тисяч шістсот шістдесят шість) грн 00 коп (а.с.24).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Як передбачено статтею 214 ЦК України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

За змістом статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

В силу статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою ІНШІЙ особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала. Із положень статті 249 ЦК України слідує, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (частина третя статті 653 ЦК України).

В силу статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

Частиною першою статті 1007 ЦК України унормовано, що довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Відповідно до статті 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час.

Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Якщо повірений діє як підприємець, сторона, яка відмовляється від договору, має повідомити другу сторону про відмову від договору не пізніш як за один місяць до його припинення, якщо триваліший строк не встановлений договором.

Сутність представництва зводиться до того, що цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою особою; представник вчиняє лише певні юридичні дії; представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Правовідносини представництва можуть виникати як на підставі довіреності (письмовий документ, який видається довірителем повіреному для представництва перед третіми особами), так і на підставі договору. Довіреність як односторонній правочин і договір як консенсуальний, двосторонній правочин є основними документами, що посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій При цьому внутрішні відносини представництва оформлюються договором доручення, а зовнішні довіреністю.

На підставі Договору доручення довіритель, як правило, видає повіреному довіреність і тим самим легалізує повіреного як представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами Договору доручення. Договір доручення і довіреність є документами, які оформляються для належного виконання повіреним вказівок довірителя. Отже, договір доручення є юридичним фактом, на підставі якого виникає добровільне представництво. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі №766/16332/20.

Представництво як за довіреністю, так і за договором, припиняється внаслідок скасування довірителем довіреності та/або відмови довірителя від договору. Довіритель вправі скасувати довіреність і відмовитися від договору доручення у будь-який час. При цьому довіритель зобов`язаний негайно повідомити повіреного у належній формі про скасування довіреності та відмову від договору. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 2 листопада 2022 року у справі № 146/1094/21, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651, 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №910/4391/19 звернув увагу на те, що одним із найголовніших принципів цивільного права є забезпечення стабільності договору, яка забороняє односторонню відмову від договору, за виключенням випадків, передбачених законом або договором.

Відмова від договору за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав, а тому не вимагає згоди другої сторони Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо одна сторона направила іншій стороні відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її іншою стороною. Також у постанові від 12 травня 2022 року в справі № 756/15123/18 Верховний Суд наголосив, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно п.2 ч. 2 даної статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом пункту 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу частини першої статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Неодержаний дохід (упущена вигода) це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим, у тому числі суб`єктом господарювання, грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник відносин у не допустив правопорушення.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи наслідком такої протиправної поведінки.

Водночас пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У виді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 13 грудня 2018 року (справа № 923/700/17), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. Також, Верховний Суд у постанові від 24 листопада 2021 року по справі №161/14197/20 вказав, що протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Таким чином, внаслідок невиконання ОСОБА_1 зобов`язання за Договором доручення позивачу було завдано майнової шкоди у виді упущеної вигоди, що підтверджується реєстрацією наміру щодо продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, проектом договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, протоколом про наміри, укладеним між Позивачем - Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо наміру здійснити продаж земельної ділянки ОСОБА_3 за зафіксованою у намірі та проекті договору купівлі-продажу ціною, а саме 264 832 (двісті шістдесят чотири тисячі вісімсот тридцять дві) гривні 00 копійок.

Тобто, позивач мав реальні підстави розраховувати на отримання винагороди на підставі п. 5 Додатку №1 до Договору доручення в наступному розмірі 264 832, 00 грн (ціна земельної ділянки, встановлено в проекті договору купівлі продажу) - 130 334,00 грн (розмір мінімальної ціни земельної ділянки) =134 498,00 (сто тридцять чотири тисячі чотириста дев`яносто вісім) грн 00 коп. так як дану Земельну ділянку могли би придбати або СТОВ «ПРИДНІПРОВСЬКИЙ КРАЙ», або ОСОБА_3 , в зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача упущеної вигоди підлягає повному задоволенню.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Поняття неустойки визначено статтею 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Таким чином, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки.

Зазначений висновок виклала ВП ВС у своїй постанові від 18.03.2020, справа № 902/417/18, де констатувала пряму дію принципу добросовісності: його можна застосовувати навіть без визнання недійсним договору, який передбачає компенсацію.

Відповідач порушив умови Договору доручення (пункт 7 та підпункт 9.2 договору) щодо виключного права Позивача на вчинення від імені та за рахунок Довірителя всіх юридичних дій із продажу земельної ділянки, що підтверджуються Інформаційними довідками з ДРРП, та відповідальність за ці порушення умов договору передбачена пунктом 6 додатку № 1 до Договору доручення: у випадку порушення виключного права Повіреного (пункт 7 Договору доручення) Довірителем, порушення підпункту 9.2 даного Договору, або самостійного продажу Довірителем земельної ділянки будь-яким третім особам, Довіритель сплачує на користь Повіреного неустойку у подвійному розмірі мінімальної ціни земельної ділянки, що визначена у пункті 1 даного додатку № 1 до Договору доручення. Сплата неустойки здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів з дати порушення умов Договору.

Між тим, визначений в договорі розмір неустойки в сумі 260 668 гривень суд розглядає, як такий, що вочевидь не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Також, суд звертає увагу, що позивач зобов`язався продати земельну ділянку відповідача за ціною не менше, аніж 130 334, 00 грн (згідно пункту 1 додатку № 1 до договору доручення), та згідно пункту 3.1. проєкту договору купівлі-продажу земельної ділянки мав намір здійснити такий продаж за 264 832,00 грн. Згідно пункту 5 додатку № 1 до договору доручення, повірений мав отримати винагороду у розмірі перевищення вартості продажу земельної ділянки над ціною, визначеною в пункті 1 даного додатку, а саме 134 498,00 грн. Отже, можлива сума винагороди лише потенційно могла становити 134 498,00 грн. (264 832,00 -130 334, 00= 134 498,00 грн).

Таким чином, розмір неустойки, визначений в п. 8 додатку № 1 до Договору доручення є значно більшим за розмір винагороди згідно п. 5 додатку № 1 до Договору доручення.

Окрім того, позивачем взагалі не надано по справі жодних належних і допустимих доказів, що вказують на розмір збитків (втрат), які були ним понесені під час виконання договору доручення, що також враховується судом.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер. Окрім того, категорія «значно», яка використовується в статті 551 ЦК України, є оціночною і має конкретизуватися у кожному окремому випадку, з врахуванням того, що положення цієї статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді неустойки, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір неустойки відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Суд враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що відповідач є особою похилого віку, вважає за необхідне зменшити розмір неустойки і стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 20 000,00 гривень в рахунок неустойки за договором доручення, рахуючи такий розмір співмірним, справедливим та пропорційним.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін.

З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги доведені належними та допустими доказами, які є достовірними і достатніми для часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо стягнення понесених судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Правничу допомогу позивачеві у справі надавали адвокат Литвин В.В., договір про надання правничої допомоги з якою розірвано 17.06.2025 за згодою сторін, та адвокат Погорілий Р.О., що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 16.06.2025.

Разом з цим, у судовому засідання сторона позивача просила стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу надану адвокатом Погорілим Р.О. у розмірі 20 000,00 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу суду надано:

договір про надання правничої допомоги від 16.06.2025, укладений між адвокатом Погорілим Русланом Олександровичем та ФОП ОСОБА_7 ( а.с. 185-186 том 2);

актом надання послуг правничої допомоги згідно договору правничої допомоги № 16/06-2025 від 16.06.2025, з якого вбачається, що адвокат Погорілий Р.О. та ФОП ОСОБА_7 склали акт про те, що адвокат передав, а клієнт прийняв наступні послуги: вартість яких 20 000,00 грн, та за домовленістю сторін оплата буде здійснена клієнтом протягом місяця з дня внесення рішення (а.с.187 том 2);

звітом про надані правничі послуги : консультацію клієнта щодо спірних правовідносин вартістю 1000,00 грн; вивчення судової практики у даних правовідносинах та її роз`яснення клієнту 1000,00 грн; формування правової позиції у спірних правовідносинах 2000,00 грн; роз`яснення правової позиції клієнту 1000,00 грн; збирання доказів 1000,00 грн; ознайомлення з позовною заявою 3000,00 грн; подання заяви про приєднання до матеріалів справи через систему Електронний суд 500,00 грн; подальше представництво адвокатом клієнта в суді у справі за позовом 10500,00 грн (а.с.189 том 2);

копію ордера № 1125441 на надання правничої допомоги Мироненку Любомиру Васильовичу на підставі договору № 16/06/2025 про надання правничої допомоги від 16.06.2025 (а.с.124 том 2);

копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 448/1 від 16.07.2012, виданого Черкаською обласною КДКА на підставі рішення №1 від 11.10.1993 (а.с. 155 том 1).

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 28 листопада 2023 року у справі № 740/1004/22, провадження № 61-2675св23).

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на правову допомогу, понесених позивачем, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вищевказаному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати ВСУ від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати ВСУ від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, у п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст.41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Вирішуючи питання щодо розподілу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що публічний інтерес до справи відсутній, відповідач є особою похилого віку та просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що заявлена сума судових витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн є завищеною.

З врахуванням вищевикладеного, оцінивши подані стороною позивача докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, виходячи із принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, якості підготовлених документів, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, з 20 000,00 грн до 5 000,00 грн.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача кошти загальною сумою 395166,00 грн, з яких: 260668,00 грн неустойка та 134989,00 грн упущена вигода.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у загальному розмірі 154498,00 грн, а саме: про стягнення з відповідача 134498,00 грн упущеної вигоди та 20 000,00 грн неустойки.

Таким чином, пропорційність задоволених вимог становить 39 % (154498 х 100: 395166 = 39%).

Оскільки, вимоги позивача задоволено на 39%, то стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ФОП ОСОБА_2 . підлягає судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у сумі 1541,14 грн (3951,66 х 39%, = 1541,14).

На підставі ст. ст. 3, 11, 15, 16, 202, 203, 215, 235, 509, 546, 551, 626, 627, 1000-1010 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 5, 11, 12, 13, 76-82, 89, 141, 158, 259, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування за невиконання договору про надання послуг задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 кошти в розмірі 154498 (сто п`ятдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто вісім) грн 00 коп., що складаються з упущеної вигоди в розмірі 134 498 (сто тридцять чотири тисячі чотириста дев`яносто вісім) грн 00 коп та неустойки в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1541 (одна тисяча п`ятсот сорок одна) грн 14 коп та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн оо коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Я.В.Просіна