Справа №305/2169/23
Провадження по справі 2/305/25/25
29.09.2025. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Вербещука В.А.
представника позивача, прокурора Савчук Л.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки,-
ВСТАНОВИВ:
21.09.2023, Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки.
Одночасно з пред`явленням позову, керівник Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області, Жилкін В. подав заяву про забезпечення позову.
На підставі ухвали Рахівського районного суду Закарпатської області, від 21.09.2023, заяву керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області, ОСОБА_3 про забезпечення позову - задоволено.
12.12.2023, до суду, повторно, надійшло клопотання від представника відповідачки, ОСОБА_1 , адвоката Волощука О.М., про призначення експертизи.
08.02.2024, перший заступник керівника Тячівської окружної прокуратури, О. Фістер подав через канцелярію суду заперечення на клопотання про призначення експертизи. Вважає клопотання про призначення експертизи безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
На підставі ухвали судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О., від 04.03.2024, клопотання представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Волощука Олександра Миколайовича про призначення судової земельно-технічної експертизи - задоволено. Призначено, повторну, судову земельно-технічну експертизу. Проведення експертизи доручено експертам Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. На час призначення судом експертизи, провадження у справі зупинено.
04.06.2025, від виконуючого обов`язки директора Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, Артема Щербака на адресу суду надійшов висновок експерта №3154-Е від 29.05.2025. У результаті проведення Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, згідно ухвали Рахівського районного суду Закарпатської області від 04.03.2024, земельної-технічної експертизи, зазначеною експертною установою складено висновок, згідно якого спірна земельна ділянка не накладається на землі лісогосподарського призначення ДП «Ліси України».
Ухвалою суду від 13.06.2025, поновлено провадження у справі, оскільки обставини, що викликали його зупинення усунуті. Призначено справу до підготовчого засідання на 15 годину 00 хвилин, 23 липня 2025 року.
Ухвалою суду від 29.07.2025 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09 годину 00 хвилин, 18 вересня 2025 року.
У судовому засіданні 18.09.2025, прокурор Савчук Л.Д., позовні вимоги підтримала та просила задовольнити такі в повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві.
Відповідачка, ОСОБА_1 , та її представник, адвокат Волощук О.М. у судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", у судове засідання, жодного разу не з`явився. Про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, а також шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причину неявки суд не повідомили. Заяви про відкладення не подавали.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у судове засідання жодного разу не з`явився. 31.10.2023, начальник управління Бокша С. надіслала до суду письмові пояснення, в яких просила розглянути справу без участі їхнього представника.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , у судове засідання, жодного разу, не з`явилася. Про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, а також шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки суд не повідомила. Заяв та клопотань не подавала.
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43,57 ЦПК України).
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнанні їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
У відповідності до приписів ч.ч.1,2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Отже за загальним правилом, особа може звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав. Лише у виняткових та передбачених законом випадкам, певні органи чи особи, вправі звертатися до суду в інтересах інших осіб. В інших випадках, ЦПК України не передбачено права однієї особи звертатися до суду з позовними вимогами в інтересах іншої особи.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до п.п. "а" п.24 Розділу Х перехідних положень Земельного кодексу України з 27.05.2021 землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств).
Згідно, ч.5 ст.122 ЗК України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Враховуючи вищезазначене, органом уповноваженим державою розпоряджатися земельними ділянками лісогосподарського призначення, представляти та захищати, у тому числі в суді, інтереси держави з зазначених питань є Закарпатська обласна державна адміністрація.
Всі заходи щодо виявлення, фіксації та усунення порушень земельного законодавства вживалися лише Тячівською окружною прокуратурою Закарпатської області.
ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У спірних правовідносинах використання земельних ділянок лвсогосподарського призначення порушує права держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, як розпорядника земель та інтереси держави у сфері забезпечення раціонального використання та охорони земель.
Невжиття Закарпатською обласною державною адміністрацією заходів щодо усунення порушення вимог земельного законодавствасвідчить про невиконання обов`язку щодо захисту та відновлення порушених майнових інтересів держави.
У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
З врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходив саме з необхідності вирішення проблем - суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму захисту інтересів держави у земельній сфері.
Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земель державної власності, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників.
Ці дії включають подання прокурором до суду позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд 11 квітня 2023 року у справі № 371/483/22 провадження № 61-666св23.
У зв`язку з вищенаведеним, наявні достатні підстави для звернення Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації до суду з метою захисту порушених інтересів держави, оскільки уповноважений орган не здійснює належним чином свої повноваження.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
В подальшому, 04.11.2014 державним реєстратором Рахівського районного управління юстиції здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та видано правовстановлюючий документ на земельну ділянку свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 04.11.2014, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 339047883 від 13.07.2023.
Відповідно до п.5 Розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
На даний час право постійного користування Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є зареєстрованим, тому планово-картографічні матеріали у силу норм Лісового кодексу України не можуть виступати підтвердженням такого права.
Оцінюючи вказаний висновок експерта, судом встановлено, що вказаний висновок містить відповіді на поставлені питання, які є обґрунтованими та узгоджуються з іншими матеріалами справи. Крім того, судовий експерт повідомлений про кримінальну відповідальность за ст.384 КК України. За наведених обставин, суд приймає зазначений висновок судової експертизи, як належний і допустимий доказ.
Враховуючи вимоги ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.ст.78, 79 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відтак, за недоведеності обставин, що покладені в основу позову, стосовно належності спірної земельної ділянку, яку прокурор просив витребувати, до земель, переданих у постійне користування ДП «Ясінянське ЛМГ» та його правонаступнику ДП «Ліси України», порушених прав держави, які б підлягали захисту в цій справі, судом не встановлено.
Стосовно доводів відповідачки про її добросовісність, як набувача спірної земельної ділянки, суд зазначає таке.
Суд погоджується з доводами відповідачки, що ОСОБА_1 набуваючи спірну земельну ділянку, мала усі правові підстави та правомірні очікування щодо повноважності відчужувача, як власника даної земельної ділянки на її відчуження, тобто розраховувала, що попередній власник, передаючи їй цю ділянку, має право нею розпоряджатися.
Таким чином, подання позову з метою виправлення «помилки» органу державної влади чи протиправності дій їх посадових осіб, не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на відповідача як нового власника усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausaformalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.
В будь-якому випадку, ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене в сукупності, за відсутності порушеного права, яке підлягає захисту, позов Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство"ЛісиУкраїни", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки є таким, що не підлягає задоволенню.
Щодо заявленої відповідачем позовної давності та наслідків її спливу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як встановлено судом, в даній справі, спірна земельна ділянка вперше була передана у власність 10.10.2014, тобто вибула з володіння держави понад 10 років тому.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України обчислюється з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу (постанова ВП ВС від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16).
Суд зазначає, що за змістом норми ст.261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення нетільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
При цьому норма частини 1 ст.261 ЦК містить фактично презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Разом з тим, прокурор, звертаючись в інтересах держави з позовом в даній справі з підстав незаконного вибуття з володіння держави земельної ділянки, не надав належного обґрунтування моменту, з якого стало відомо про наявність тих обставин, які заявлені як підстави поданого позову, враховуючи, що такі обставини мали місце понад 10 років тому, тоді-як позов поданий прокурором у 2023 році.
Так, власник земельних ділянок зобов`язаний стежити за юридичною долею належного йому майна, в тому числі, на предмет вибуття такого майна з володіння власника до володіючого невласника.
Власне, вчинення такої періодичної перевірки і є складовою, що підлягає оцінці на предмет відповідності критерію «міг довідатись» в контексті норми ст.261 ЦК України для початку перебігу строку позовної давності.
Отже, можна достовірно стверджувати, що контролюючим органам Держземінспекції стало відомо про факти, які стали підставою для пред`явлення цієї позовної заяви ще у лютому 2020 року.
Однак, оригінал зазначеного проекту землеустрою було вилучено прокурором Рахівського відділу місцевої прокуратури Віктором Ластовичаком 22.04.2020 на підставі Ухвали слідчого судді Рахівського районного суду Закарпатської області, В.Е. Ємчука від 25.03.2020.
Проте, як вбачається з матеріалів позовної заяви та ухвали суду від 21.09.2023, Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області звернулася до суду лише 21.09.2023, тобто майже через 9 років з моменту, коли позивач міг довідатись про порушення, яке заявлене в позові, та понад 3 роки з моменту документального підтвердження про те, що вказані обставини точно стали відомі.
Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Окрім того, 09.04.2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12.03.2025, яким внесені зміни до ряду норм Цивільного кодексу України.
Зокрема, відповідно до п.8 ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності.
Також, відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України, держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Як встановлено судом, спірна земельна ділянка вперше була передана у власність 10.10.2014, відповідно на дату розгляду справи минуло понад 10 років, тому при вирішенні спору суд застосовує також ч.3 ст.388 Цивільного кодексу України щодо неможливості витребування майна на користь держави, як окремої підстави для відмови в позові прокурора про витребування майна.
Разом з тим, оскільки судом не встановлено наявності порушеного права чи інтересу, яке підлягає захисту в цьому судовому провадженні, відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, як підстави для відмови в позові, оскільки відсутність права, яке підлягає захисту, є самостійною підставою для відмови в позові.
При розгляді цивільної справи суд керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У відповідності до положень статті 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.
Також, на підставі ч.9 ст.158 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволені позову, слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 вересня 2023 року.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
У позові Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство"ЛісиУкраїни", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 21.09.2023.
Відомості щодо учасників справи:
Відповідачка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
- ОСОБА_2 , мешканка АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Головуюча: М.О. Марусяк