Справа № 368/112/25
Рішення

Іменем України

"15" вересня 2025 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

встановив :

Позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідно до наказу №44 від 27.05.2008 р. вона працювала у Національному музеї народної архітектури та побуту України по трудовому договору, укладеному на невизначений строк, з 12.05.2008 р.на різних посадах. Наказом генерального директора НМНАПУ №799-К від 24.12.2024 р. її було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників. На момент звільнення вона обіймала посаду касира квиткового сектору

реалізації та контролю відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності. ЇЇ загальний стаж роботи на підприємстві складає 16 років та майже 7 місяців. Їй пропонували посаду контролера квитків сектору реалізації та звітності, але вона відмовилась. Також 24.12.2024 року їй пропонували вакантні посади, але вона відмовилась, поскільки вони не відповідають її рівню.

Вважає своє звільнення незаконним, поскільки відсутня необхідність скорочення численності штату працівників, а також у неї було переважне право на залишення на роботі, а тому просить поновити її на посаді касира квиткового Національного музею народної архітектури та побуту України з 24.12.2024 року. Стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2024 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі та моральну шкоду у зв`язку із незаконним звільненням в розмірі 10 000,00 гривень.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала і суду пояснила, що фактична кількість працюючих на підприємстві не змінилась, скоротили лише її посаду касира квиткового сектору реалізації та контролю відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності. Їй пропонували посади контролера квитків сектору реалізації та звітності, але вона відмовилась. Також 24.12.2024 року їй пропонували інші посади, які не відповідають її рівню. Вищої освіти вона не має. Також не заперечує, що були облаштовані термінали самообслуговування. А тому просить позов задоволити повністю.

Представник відповідача проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з слідуючих підстав.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції .

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .Суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності у будь-якого доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Крім того, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів

Таким чином, з урахуванням принципу змагальності та враховуючи надані сторонами докази, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити з слуючих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу №44 від 27.05.2008 р. позивачка працювала у Національному музеї народної архітектури та побуту України по трудовому договору, укладеному на невизначений строк, з 12.05.2008 р. на різних посадах.

Наказом генерального директора НМНАПУ №799-К від 24.12.2024 р. позивачку було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників. На момент звільнення вона обіймала посаду касира квиткового сектору реалізації та контролю відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності. ЇЇ загальний стаж роботи на підприємстві складає 16 років та майже 7 місяців.

Музей є державною власністю, заробітна плата в якому фінансується державою, через виділення коштів згідно штатного розпису, погодженого на поточний рік.

Музей кожного року подає штатний розпис на наступний рік до уповноваженого органу управління Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, а також до Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України.

Дирекція Музею несе відповідальність за раціональне використання бюджетних коштів. Керівництво музею володіє всією інформацію і визначає, в якому структурному підрозділі і в якій кількості необхідні ті чи інші працівники.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України , згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

З метою оптимізації використання бюджетних коштів на засіданні науково методичної ради та нараді керівників відділів було доручено пропрацювати можливість переведення працівників в ті відділи, де не вистачає штатних одиниць працівників.

Після аналізу всі керівники відділів надали свої пропозиції щодо можливості оптимізації штатного розпису. Для виконання цієї норми керівники відділів подають свої пропозиції та доповідні (копії додаються).

01.08.2024 року завідувачем сектору реалізації та контролю подано доповідну записку, в якій зазначалося, що у зв`язку з встановленням 23.08.2023 року терміналів самообслуговування, значна частина відвідувачів має можливість придбати вхідний квиток, не звертаючись до касирів .

10.07.2024 року начальником відділу культурно-просвітницької діяльності та організаційних заходів подано службову записку, згідно якої просила додати штатну одиницю лектора (екскурсовода).

Завідувач сектору благоустрою та озеленення території в листі від 02.09.2024 повідомив, що не вистачає людей для утримання території в 130 га в належносту стані.

Наказом генерального директора Музею №124/2-А від 02.09.2024 року внесені зміни до штатного розпису НМНАПУ з 25.12.2024 року і виведено посаду квиткового сектору реалізації та контролю 1 штатна одиниця. Також створено комісію для визначення працівників, які мають переважне право залишитися на роботі при скороченні або таких, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця. Висновки комісії надати до 06.09.2024 року.

В новому штатному розписі одна посада касира квиткового сектору реалізації та контролю відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності підлягала виведенню з трьох одиниць до двох одиниць.

Відповідно до висновків комісії, до складу якої входила голова ППО ВПС «Захист справедливості» , викладених в Протоколі №01 від 05.09.2024 року та порівняльної таблиці до нього серед працівників касирів переважне право на залишення на роботі є в ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вона має вищу освіту, відсутні зауваження щодо виконанняпосадових обов`язків, відсутні дисциплінарні стягнення, має двох утриманців (дітей 2003 року народження та 2012 року народження), тобто має переважне право відповідно до ст. 42 КЗпП України. ОСОБА_4 підпадає під захист згідно ст. 184 КЗпП України, як одинока мати, що виховує 12-ти річну дитину та має на утриманні двох дітей. ОСОБА_5 має численні догани та систематичні скарги відвідувачів.

А тому було запропоновано звільнити у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників ОСОБА_1 , яка за останній рік роботи мала 2 дисциплінарні стягнення , що підтверджується Наказом Генерального директора Музею №153-А від 12.10.2023 року Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани за порушення правил поведінки та етики (використання нецензурної лексики та неетична поведінка) по відношенню до відвідувачів ОСОБА_6 та колег по роботі (вказаний наказ був прийнятий на підставі доповідних записок від 09.10.2023р.,11.09.2023р. скарг відвідувачів, протоколу №1 від 12.10.2023 р. засідання комісії «Щодо трудової дисципліни»);

Наказом Генерального директора Музею №598-К від 25.09.2024 року до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за прогул (відсутність на роботі). Вказаний наказ був винесений на підставі доповідної записки від 13.09.2024 р., акту про відсутність працівника від 09.09.2024 р., пояснення ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України роботодавець зобов`язаний письмово попередити працівника про заплановане скорочення не пізніше, ніж за 2 місяці до звільнення.

21 жовтня 2024 року ОСОБА_1 було вручено попередження про скорочення та запропоновано всі вакантні посади з урахуванням освіти та кваліфікації станом на 21.10.2024 року, а саме: музейного доглядача, підсобного робітника та прибиральника території. В указаному попередженні позивачка вказала , що із скороченням посади не погоджується.

Наказом генерального директора Музею від 30.10.2024 року №158/2А введено в дію з 25.12.2024 року новий штатний розпис, затверджений Міністерством культури та стратегічних комунікацій України 30.10.2024 року, як органом управління.

А тому, 24.12.2024 року ОСОБА_6 повторно письмово попередив позивачку про скорочення її посади та запропонував всі наявні вакантні посади, а саме: музейний доглядач експозиційного відділу; підсобний робітник відділу господарського забезпечення та прибирання території; прибиральник території відділу господарського забезпечення та прибирання

території; прибиральник службових приміщень відділу господарського забезпечення та прибирання території; контролер квитків сектору реалізації та контролю бухгалтерськогообліку, фінансування та звітності.

ОСОБА_1 24.12.2024 року отримала вказане попередження про скорочення, але від запропонованих посад відмовилась, вказавши, що із скороченням не погоджується.

Наказом генерального директора Музею від 24.12.2024 року №799-К ОСОБА_1 звільнено з посади касира квиткового сектору реалізації та контролю відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності з 24.12.2024 року у зв`язку із скороченням численності штату працівників відділу, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, провадження № 61-312св17, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, провадження № 61-1214св18, від 30 вересня 2021 року у справі № 462/1930/19, провадження № 61-1981св20, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Близький за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 287/264/18 (постанова від 21.03.2023) розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва та іншим. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що в Національному музеї народної архітектури та побуту України відбулось скорочення штату та чисельності працівників. При цьому право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу.

Незаконність свого звільнення позивачка обґрунтовує порушеним правом на переважне залишення на роботі, проте такі доводи позивача необґрунтовані, з огляду на таке.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч.2 ст.49-2 КЗпП України).

Згідно наданих суду представником відповідача висновків комісії, викладених в Протоколі №01 від 05.09.2024 року та порівняльної таблиці до нього серед працівників касирів переважне право на залишення на роботі є в ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстав вказаних вище. А тому було запропоновано звільнити у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників ОСОБА_1 .

Згідно дипломів навчального центру «Успіх» позивачка закінчила навчальний центр «Успіх» за спеціальністю бухгалтер в 2008 році, однак вони не є дипломами державного зразка та не можуть бути прийняті до уваги.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаної у Порівняльній таблиці інформації, та відповідно наявність у неї переважного права на залишення на роботі відповідно до положень статті 42 КЗпП України.

Відповідачем було запропоновано позивачу переведення на будь-яку із наявних вакантних посад 21.10.2024 р. та 24.12.2024р. Однак, позивачка відмовився від такого переведення, а тому посилання позивачки що їй не була запропонована посада фахівця бухгалтерського обліку, фінансування та звітності не була їй запропонована, не заслуговує на увагу та спростовується попередженням від 21.10.2024 року.

Тому суд вважає,що збоку роботодавця відсутні порушення вимогстатті 49-2 КЗпП України та ним виконано обов`язок щодо надання позивачці пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії.

Не надано позивачем суду належних та допустимих доказів і на підтвердження заподіяння їй діями відповідача моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачки до відповідача про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, а за відсутності підстав для задоволення вимог позивачки про поновлення її на роботі, відсутні підстави і для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись Керуючись ст.ст. 2, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

ПОвний текст рішення виготовлено 25.09.2025 року.

Суддя : Т.Є. Іванюта