Виноградівський районний суд Закарпатської області
_______________________________________________________________________________________________ Справа № 299/4156/25
Номер провадження 2/299/1444/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.09.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Леньо В.В. секретар судового засідання Казимірська Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Виноградівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги позову мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_2 . ЇЇ чоловік, а позивачки батько - ОСОБА_3 , помер раніше ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті матері позивачки відкрилась спадщина. Заповіту спадкодавець не залишала.

За змістом довідки на спадкування Виноградівської міської ради від 24.04.2024, на день смерті ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , разом із нею проживали та були зареєстровані дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зять ОСОБА_4 та їх діти.

Після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно: право на земельну частку (пай) розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у власності КСГП ім.Ватутіна, посвідчене Сертифікаттом НОМЕР_1 , зареєстрованим 01.04.1997 за N24718, виданим на ім`я ОСОБА_2 , яка проживає у с.Великі Ком`яти Виноградівського району та житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок спадкодавець ОСОБА_2 успадкувала за своєю матір`ю ОСОБА_5 . Спадкування відбулося за наступних обставин: ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 в с.Великі Ком`яти. Згідно довідок на спадкування від 25.04.2024 на час смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 , разом із нею проживали та були зареєстровані дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чоловік онуки та діти онуки. Тому, мати позивачки ОСОБА_2 як спадкоємець за законом першої черги єдина, яка прийняла спадщину своєї матері ОСОБА_5 , фактично вступивши у володіння та управління спадковим майном (ЦК України 1963 року).

До складу спадщини ввійшов Житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , який рахується за ОСОБА_5 згідно запису у погосподарській низі N214, особовий рахунок НОМЕР_2 , згідно Виписки із погосподарської книги від 25.04.2024 N220.4-07/357.

У силу положень ст.ст. 524, 525, 529, 548, 549, ч.1 п.1, ч.2 ЦК Української РСР (1963 року), чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем першої черги була донька ОСОБА_2 .

На правовідносини після смерті ОСОБА_2 поширюються норми ЦК України 2003 року.

На підставі ст.1261 ЦК України спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 є її донька, ОСОБА_1 .

Позивач по справі ОСОБА_1 відповідно до ст.1268 ЦК України прийняла спадщину після померлого спадкодавця, так як проживала та була зареєстрована в будинку разом із матір`ю, що підтверджується довідкою Виноградівської міської ради №20.4-07/382 від 07.05.2024 року.

Після смерті матері позивач звернулась із заявою до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий будинок.

Відповідно до п. 4.15 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно представити правовстановлюючий документ та витяг з реєстру прав власності. Нотаріус відмовила у видачі цього документа із-за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа на будинок

Позивач стверджує, що оригінал документа загублено.

У зв`язку з даними обставинами, позивач в даний час не може оформити на себе право власності на будинок через нотаріуса, тому змушена звертатись до суду.

Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідач представник Виноградівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами ЦК УРСР в ред. 1963 року та ЦК України (2003 р.).

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_2 . ЇЇ чоловік, а позивачки батько - ОСОБА_3 , помер раніше ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті матері позивачки відкрилась спадщина. Заповіту спадкодавець не залишала.

За змістом довідки на спадкування Виноградівської міської ради від 24.04.2024, на день смерті ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , разом із нею проживали та були зареєстровані дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зять ОСОБА_4 та їх діти.

Після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно: право на земельну частку (пай) розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у власності КСГП ім.Ватутіна, посвідчене Сертифікаттом НОМЕР_1 , зареєстрованим 01.04.1997 за N24718, виданим на ім`я ОСОБА_2 , яка проживає у с.Великі Ком`яти Виноградівського району та житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок спадкодавець ОСОБА_2 успадкувала за своєю матір`ю ОСОБА_5 . Спадкування відбулося за наступних обставин: ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 в с.Великі Ком`яти. Згідно довідок на спадкування від 25.04.2024 на час смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 , разом із нею проживали та були зареєстровані дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чоловік онуки та діти онуки. Тому, мати позивачки ОСОБА_2 як спадкоємець за законом першої черги єдина, яка прийняла спадщину своєї матері ОСОБА_5 , фактично вступивши у володіння та управління спадковим майном (ЦК України 1963 року).

До складу спадщини ввійшов Житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , який рахується за ОСОБА_5 згідно запису у погосподарській низі N214, особовий рахунок НОМЕР_2 , згідно Виписки із погосподарської книги від 25.04.2024 N220.4-07/357.

Відповідно до ст.524 ЦК Української PCP в ред.. 1963 року - «Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Ст. 525 (Час відкриття спадщини) і ст.526 (Місце відкриття спадщини), визначено, що - «Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу» і «Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме. місцезнаходження майна або його основної частини». Також статтями 548 (Прийняття спадщини) і ст.549 (Дії, що свідчать про прийняття спадщини) цього Кодексу, передбачено, що «Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини», а також те, що - «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном».

У силу положень ст.ст. 524, 525, 529, 548, 549, ч.1 п.1, ч.2 ЦК Української РСР (1963 року), чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем першої черги була донька ОСОБА_2 .

На правовідносини після смерті ОСОБА_2 поширюються норми ЦК України 2003 року.

На підставі ст.1261 ЦК України спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 є її донька, ОСОБА_1 .

Позивач по справі ОСОБА_1 відповідно до ст.1268 ЦК України прийняла спадщину після померлого спадкодавця, так як проживала та була зареєстрована в будинку разом із матір`ю, що підтверджується довідкою Виноградівської міської ради №20.4-07/382 від 07.05.2024 року.

Після смерті матері позивач звернулась із заявою до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий будинок

Відповідно до п. 4.15 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно представити правовстановлюючий документ та витяг з реєстру прав власності. Нотаріус відмовила у видачі цього документа із-за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа на будинок.

У зв`язку з даними обставинами, позивач в даний час не може оформити на себе право власності на будинок через нотаріуса, тому змушена звертатись до суду.

Відповідності до ст. 1261 ЦК України ( в редакції 2003 року) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1269 цього Кодексу визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто».

Стаття 1270, визначає, що - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини».

Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР та ст.16 ЦК України визнання права с одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Так дійсно, згідно із вимогами статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації.

З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту, запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Згідно положень ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК.

Згідно положень п.3.3. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

У судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом, спадщину прийняла. Також встановлено, що спадкодавцю за життя належала земельна ділянка. Оформити належні права позивач, як спадкоємець після смерті спадкодавця не має можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачем на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі шляхом визнання визнати права власності.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 6, 525, 527, 534, 541, 542, 548, 549 ЦК УРСР в ред. від 18.07.1963 року, ст.ст.16, 392, 1216, 1220, 1225, 1261, 1268, 1274 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 206, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , набуте в порядку спадкування за законом право власності на таке майно:

- право на земельну частку (пай) розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у власності КСГП ім.Ватутіна, посвідчене Сертифікатом НОМЕР_1 , зареєстрованим 01.04.1997 за № 4718, виданим на ім`я ОСОБА_2 , яка проживає у с.Великі Ком`яти Виноградівського району;

- Житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийЛеньо В. В.