Справа № 132/1110/25
Ухвала

Іменем України

16 вересня 2025 року Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Павленко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Олійник Т.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Калинівка заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у об`єднаній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення заборгованості за договором про надання послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Чернілевська Руслана Віталіївна до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання правової допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Калинівського районного суду Вінницької області перебуває об`єднана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення заборгованості за договором про надання послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Чернілевська Руслана Віталіївна до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання правової допомоги.

15.09.2025 заявником ОСОБА_1 до суду була подана заява (Документ сформований в системі «Електронний суд» 15.09.2025) про забезпечення позову, в якій він просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідачки ОСОБА_2 у розмірі 750000 грн, які виплачуються ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді одноразової грошової допомоги.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 27 липня 2023 року між ним - адвокатом Герасимчуком Олегом Олександровичем та ОСОБА_2 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 27.07.2023 року та діяла в інтересах ОСОБА_3 , було укладено договір про надання правової допомоги (надалі - Договір).

Договір було підписано ОСОБА_2 , як законним представником ОСОБА_3 по довіреності від 27.07.2023 року.

Згідно п. 3.1. Договору Клієнт сплачує Адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі 5 відсотків від загальної суми одноразової грошової допомоги в наслідок загибелі (померлого) її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отриманої нею на першому етапі грошової виплати від держави у розмірі згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року за №168. За надання правової допомоги гонорар сплачується авансом в готівковій, безготівковій формі на розрахунковий або картковий рахунок Адвоката.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року за №168 особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень.

Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року за №168 чітко визначено загальний розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, що становить 15 млн. гривень.

Отже, умовами Договору було визначено розмір гонорару адвоката, який становить 5 відсотків від загальної суми одноразової грошової допомоги у розмірі згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року за №168, що становить 750 000 грн.

Згідно листа Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України від 06.07.2024 року за №220/13/6071 Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, ОСОБА_3 призначено одноразову грошову допомогу в сумі 15 000 000 грн. 00 коп. (протокол від 21.06.2024 року №131/168, витяг додається).

Таким чином, ОСОБА_3 за життя набула право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 15 000 000 грн. 00 коп., що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року за №168.

ОСОБА_2 , як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.01.2025 року, прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Спадщина, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 , складається з недоотриманих виплат одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, призначених у зв`язку із загибеллю її сина ОСОБА_4 , залишку депонованих грошових коштів, які знаходяться на рахунку ІНФОРМАЦІЯ_4 на ім`я ОСОБА_3 в сумі 4 500 000 гривень 00 коп. станом на 22.01.2025 року, а також із запланованої виплати в сумі 10 500 000 гривень 00 коп., яка буде виплачуватись 35 - ма платежами в розрахунку 300 000 гривень 00 коп. за один платіж. Належність виплат спадкодавиці підтверджується листом, виданим ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.01.2025 року №952/9/1517.

20 лютого 2025 року заявником було надіслано ОСОБА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_3 , досудову вимогу щодо погашення заборгованості по Договору та погашення вимог кредитора в розмірі 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

До досудової вимоги від 20.02.2025 року ним було надано документи на підтвердження виконання Договору, а також акт виконаних робіт у двох примірниках.

Згідно акту виконаних робіт від 20.02.2025 року, роботи по Договору вважаються прийнятими, а розрахунок за виконані роботи проводиться Клієнтом на банківський рахунок Виконавця протягом трьох календарних днів з моменту підписання цього акту та/або за відсутності письмових заперечень.

Досудову вимогу із актом виконаних робіт від 20.02.2025 року було отримано ОСОБА_2 26.02.2025 року.

Жодних письмових заперечень від ОСОБА_2 на досудову вимогу заявника від 20.02.2025 року та акт виконаних робіт від 20.02.2025 року надано не було.

За таких обставин вважає, що боржник ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_3 , має виконати зобов`язання по Договору.

Позивач ОСОБА_5 ві підготовче судове засідання не з`явився. Звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд його клопотання про забезпечення позову без його участі. Клопотання підтримує в повному обсязі.

16.09.2025 року через підсистему «Електронний суд» представник заявника ОСОБА_2 адвокат Чернілевська Руслана Віталіївна подала до суду заперечення на клопотання про забезпечення позову, мотивуючи тим, що позивач вже звертався із аналогічною заявою про забезпечення позову, ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 11.06.2025 у задоволенні заяви було відмовлено, яка постановою Вінницького апеляційного суду від 21.08.2025 була залишена без змін.

Крім того, на переконання відповідача, грошові кошти, надані ОСОБА_2 у вигляді гарантованої державної соціальної допомоги внаслідок загибелі її брата-військовослужбовця, відносяться до коштів на які заборонено накладення арешту, на них не може бути звернуто стягнення в рамках виконавчого провадження.

Крім того, слід зазначити, що раз позивач вважає за можливе накладати арешт на кошти, що становлять соціальну допомогу у вигляді ОГД за загиблого військовослужбовця, то слід вказати, що такі виплати здійснюються поетапно, на першому етапі-1,5% від призначеної суми ОГД; залишок невиплаченої суми ОГД (4,5 від призначеної суми) щомісячно, частками впродовж 40 наступних місяців. Отже фінансовий стан відповідача протягом тривалого часу буде стабільним та безумовно дозволить їй виконати рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

За таких обставин просить в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали позовної заяви, заяви про забезпечення позову та заперечення на заяву про забезпечення позову, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено визначений перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пунктом третім частини першої ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Зі змісту ч. 4 ст. 150 ЦПК України вбачається, що не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку, на майно (активи) або грошові кошти неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановлені зазначеної відповідності слід врахувати, що суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №331/3944/18 (провадження №61-11311св19), і підстав відступати від якого суд не вбачає.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі дійсно виник спір щодо стягнення грошових коштів за надані послуги на підставі договору про надання професійної правничої допомоги.

Проте, наявність самого по собі вказаного позову не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане майно.

Разом з тим, заявлені вимоги про які просить позивач, не узгоджується із співмірністю та адекватністю заявленим позовним вимогам, оскільки жодних доказів, які б свідчили про наявність обґрунтованих припущень щодо того, що відповідач вчиняє дії, спрямовані на відчуження або приховування грошових коштів, на які проситься накласти арешт.

Також суд звертає увагу на те, що заявником не наведено достатніх підстав, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, про які він просить, дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що як вбачається з тверджень позивача в заяві про забезпечення позову, відповідачці відповідно до встановленого порядку вже було здійснено виплату одноразової грошової допомоги по спадщині після смерті матері ОСОБА_3 на загальну суму 5 700 000,00 грн, тоді як решта призначеної суми одноразової грошової допомоги підлягає виплаті рівними частинами протягом 31 місяця.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Достатньо обгрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовці дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй постанові від 18 жовтня 2018 року, справа №183/5864/17-ц (провадження №61-38692св18).

Зі змісту заяви ОСОБА_1 не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову. Жодного документального підтвердження та інформації стосовно того, що відповідачем здійснюються дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після подання позову до суду (як-от реалізація майна чи підготовка до його реалізації, укладання договорів поруки чи застави за наявності невиконання зобов`язання тощо).

Посилання заявника на ту обставину, що відповідні грошові кошти ОСОБА_2 відразу знімає після їх надходження на розрахунковий рахунок, а виплата відповідної одноразової грошової допомоги може припинитись у будь-який час з будь-яких причин, є надуманими та такими, які висвітлені у спосіб, що є зручним для заявника та має за мету задоволення заяви про забезпечення позову.

Разом з цим, суд звертає увагу на ту обставину, що навіть у разі задоволення позовних вимог у цій справі, стягнення присудженої суми може бути здійснено за рахунок як уже отриманих відповідачем коштів, так і майбутніх виплат, що свідчить про відсутність реальної загрози невиконання можливого рішення суду.

Відтак, вказані вимоги скаржника у аспекті доводів ч.2 ст.149 ЦПК України (яка регламентує мету вжиття заходів забезпечення позову) не можуть свідчити про можливість забезпечення позову у спосіб, про який просить заявник, для того, щоб забезпечити подальше виконання рішення по суті спору у справі, та про те, що без такого забезпечення позову судове рішення неможливо буде виконати.

Також суд критично оцінює посилання заявника на ту обставину, що відповідачка намагається уникнути своїх зобов`язань, як кредитора по Договору, зокрема і шляхом подачі до суду зустрічного позову про визнання недійсним окремих положень Договору, оскільки відповідно до вимог цивільного законодавства (ст. ст. 15, 215, 216 ЦК України) оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі №125/2157/19).

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що 06 червня 2025 року заявник ОСОБА_1 уже звертався до суду їз заявою про забезпечення позову в якій просив накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 у розмірі 750000,00 грн., які виплачуються ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 11 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення заборгованості за договором про надання послуг відмовлено.

21.08.2025 року постановою Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 11 червня 2025 року було залишено без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, беручи до уваги заперечення представника відповідача ОСОБА_6 , враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, а відтак у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Також, суд зазначає, що відмова у забезпеченні позову не позбавляє права учаснику справи повторно заявити клопотання про забезпечення позову, у тому числі і іншим способом.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 149-153, 259, 260, 261, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у об`єднаній цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення заборгованості за договором про надання послуг та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Чернілевська Руслана Віталіївна до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання правової допомоги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (підписання) безпосередньо до Вінницького апеляційного суду апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст ухвали складено 22.09.2025 року.

Суддя: