Справа №460/2276/19 Головуючий у 1 інстанції:Кондратьєва Н.А.
Провадження №22-ц/811/428/21 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці позивача АТ КБ «Приватбанк» Деркач О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області в складі судді Кондратєвої Н.А. від 07 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 54565 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) грн 05 коп заборгованості.

В решті позовних вимог відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 1228 (тисячу двісті двадцять вісім) грн 08 коп судових витрат.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційні скарзі просить рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2020 року скасувати та постановити нове рішення, в якому позовні вимоги за зустрічним позовом задоволити.

Вказує на те, що судом ухвалено рішення без повного та всебічного з`ясування обставин справи з суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд першої інстанції ігнорує той факт, що 11.03.2015 року за «анкетою-заявою (б/н) було відкрито банківський рахунок щодо надання послуг із зарахування його грошового забезпечення (заробітної плати), що передбачене параграфом 2 глави 72 Цивільного кодексу України та такий рахунок жодним чином не кредитувався. Вказує, що судом першої інстанції було проігноровано, що кредитних коштів за «анкетою-заявою (б/н)» , - не надавалося, та сама «анкета-заява (б/н)» не містить відомостей про: вид кредитної картки; розмір кредитного ліміту; умови отримання кредиту; номер виданої картки. Зазначає, що надані банком документи (Тарифи банку, Умови та Правила) не містять його особистого підпису, ним не визнаються та не можуть розцінюватися як частина укладеного кредитного договору. Вказує, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що відповідно до анкети-заяви наданої банком, він не виявляв бажання оформити на своє ім`я кредит та кредитну картку та усі поля в анкеті-заяві є пустими, зокрема пустим є поле, яке передбачає отримання кредитної картки та розмір кредитного ліміту по платіжній карті Універсальна. Тобто банком не було надано до суду належних і достатніх доказів на підтвердження укладення сторонами кредитного договору, з тими істотними умовами, посилання на які міститься у позовній заяві АТ КБ ПриватБанк , зокрема, щодо розміру кредиту, процентів за користування кредитом та строку повернення кредиту. Зазначає, що посилання суду першої інстанції на наданий банком розрахунок кредитної заборгованості є необґрунтованим, оскільки не с доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу так як не доведено укладання кредитного договору. Твердження суду першої інстанції, що анкета-заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком кредитний договір є безпідставним, оскільки надані банком Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження того, що саме з цими Умовами та Тарифами банку він був ознайомлений, підписуючи анкету-заяву від 11.03.2015 року. Також вказує на те, що розрахунок наданий банком є необґрунтованим оскільки розрахований з незрозумілого розміру кредитного ліміту, який необґрунтовано взятий банком за основу, а кредит у розмірі 50 000,00 грн. про який заявляє банк та визначений судом у розмірі 54565, 05 грн. не надавався. Вказує, що банком не було надано жодних документів, які б підтверджували факт його звернення за кредитними коштами та укладення кредитного договору з встановленим розміром кредитного ліміту.

В судове засідання відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на первісний позов, зустрічного позову, відповіді на відзив АТ КБ «Приват Банк», відзиву на зустрічний позов, заперечень позивача за первісним позовом, відповіді на відзив ОСОБА_1 , додаткових письмових пояснень позивача за зустрічним позовом, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 203, 207, 215, 257, 261, 526, 527, 530, 626, 628, 633, 634, 638, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 19, 76, 81, 141, 263-265 ЦПК України, постанову Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.1009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», та задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що 11.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою анкетою-заявою (б/н) до АТ КБ «ПриватБанк» про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якої висловив бажання оформити за своє ім`я кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також міститься підтвердження, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. Таким чином, твердження сторони відповідача про те, що кредит йому не надавався, є безпідставними. Відтак, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 глави 71 Цивільного кодексу України. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17.03.2019 року становить 85352,26 грн, з яких 30160,64 грн заборгованість за тілом кредиту; 24404,41 грн заборгованість за простроченим тілом кредита; 25713,18 грн нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 533,45 грн нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 4040,58 грн - штраф (процентна складова). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 11.03.2015 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Позивач, окрім тіла кредиту просить стягнути з відповідача заборгованість по процентам, пеню та штраф. На підтвердження своїх позовних вимог, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, окрім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11.03.2015 року, позивач надав суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку», якими визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. При цьому, суд зазначив, що вказані тарифи та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідачем не підписані. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також суд зауважив, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 11.03.2015 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Водночас суд критично оцінив покликання відповідача за первісним позовом на те, що він жодних документів про надання банківських послуг не підписував, оскільки анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських посуг у ПриватБанку містить його підпис, доказів підроблення підпису суду не надано, клопотань про призначення почеркознавчої судової експертизи до суду не надходило. Окрім того, щодо покликання відповідача за первісним позовом на те, що він не отримував жодних кредитних коштів на картковий рахунок, це спростовується долученою позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.1999 року по 06.04.2020 року, яка підтверджує активне користування відповідачем за первісним позовом коштами ПриватБанку. Згідно вказаної виписки залишок на карті після операцій станом на 03.10.2018 року становив -54598,00 грн. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, частково здійснював погашення заборгованості за кредитним договором. Суд звернув увагу на суперечливість тверджень відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом щодо того, що він не отримував жодних коштів від ПриватБанку, а використовував власні кошти, які поклав на картку. Водночас у відзиві на позов, який надійшов до суду 04.02.2020 він стверджував, що в період з січня 2017 року по квітень 2018 року він періодично користувався коштами банку, проте сума не могла перевищувати 8000,00 грн, відповідно до встановленого карткового ліміту. Станом на 01.04.2018 року ним було повністю відшкодовано кошти банку та жодної заборгованості не було. 02.05.2018 року він подзвонив на гарячу лінію банку та повідомив, що загубив картку, має намір її заблокувати та погасити використані в період з 01.04.2018 року по 02.05.2018 року кошти в розмірі 7274,84 грн. Відтак, він не заперечував факту користування кредитними коштами ПриватБанку. Окрім того, ним не долучено жодних доказів на підтвердження того, що він використовував картку банку як депозитну та клав на неї власні кошти. Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак позивач вправі вимагати захисту своїх прав - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Суд взяв до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем за первісним позовом, стороною відповідача такий розрахунок жодним чином не спростовано, не наведено контррозрахунку, який би підтверджував факт повного або часткового погашення заборгованості за договором, не надано доказів повної та своєчасної сплати заборгованості перед банком та відсутності заборгованості за договором або її наявності у розмірі, що відрізняється від запропонованої Банком. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а саме сума боргу за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача становить 54565,05 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30160,64 грн та 24404,41 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за недоведеність такої частини позовних вимог. Щодо зустрічної позовної заяви про визнання спірного кредитного договору недійсним, суд дійшов наступних висновків. Як вже зазначалося, 11.03.2015 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку. У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Суд встановив, що позивач за зустрічним позовом активно користувався кредитною банківською карткою, що підтверджено випискою по кредитній банківській картці. Суд звернув увагу на те, що позивач за зустрічним позовом звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, засвідчив свою згоду з запропонованими банком умовами, тому, суд дійшов висновку, що під час укладення оспорюваного кредитного договору сторони дотрималися усіх вимог, спірний договір був укладений належним чином у встановленій письмовій формі та виконувався сторонами. Суд вважав безпідставними посилання позивача за зустрічним позовом на те, що його не було ознайомлено із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки у самій заяві про укладення кредитного договору позивач поставив свій підпис, чим підтвердив, що він ознайомлений із відповідними правилами та умовами, а також тарифами, чим дав згоду на відповідні умови договору, тобто сторонами договору було дотримано передбачені ст. 207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину. Суд критично оцінив покликання позивача за зустрічним позовом на те, що оскільки кредитний договір не містить істотних умов, визначених ЗУ «Про споживче кредитування», вказаний договір не може вважатися укладеним та не спричиняє настання юридичних наслідків та виникнення відповідних прав і обов`язків у сторін. Як вбачається з матеріалів справи позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 11.03.2015 року, натомість ЗУ «Про споживче кредитування» набрав чинності 10.06.2017 року, тобто вже після виникнення цивільно-правових відносин у сторін спору. За змістом кредитного договору, укладеного між сторонами, який позивач власноручно підписав, особисто підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, що спростовує його доводи з цього приводу. Таким чином, своїм підписом споживач підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк». Суд встановив, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту. Разом із тим, позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконував його умови. Таким чином, позивач за зустрічним позовом не довів підстав, передбачених ст. ст. 203, 230 ЦК України для визнання недійсним кредитного договору від 11.03.2015 № б/н. Щодо заяви представника відповідача за зустрічним позовом АТ КБ "ПриватБанк" про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, суд дійшов наступного висновку. Так, підпис позивача в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 11.03.2015 року, де є відмітка про інформованість його щодо змісту Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифами банку, дає підстави суду вважати, що саме у момент підписання такої зави, а саме 10.05.2019 року позивач дізнавсь про порушення своїх прав та законних інтересів, відповідно саме з цього моменту слід обчислювати строк позовної давності у термін три роки. Позивач за зустрічним позовом не надав доказів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а аргументи наведені ними щодо підстав задоволення позову є необґрунтованими. Суд не встановив порушення, невизнання та оспорювання прав позивача за зустрічним позовом, за захистом яких мало місце звернення до суду. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

У травні 2019 року АТ КБ "Приват Банк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості у розмірі 85352,26 грн, за кредитним договором №б/н від 11.03.2015 року.

В обґрунтування позову зазначали, що 11.03.2015 року відповідач звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 11.03.2015 року, згідно з умовами якої відповідачу було надано кредит у розмірі 50000,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив згоду на те, що заява разом з Пам`яткою та «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та Тарифами банк», які викладені на сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Оскільки ОСОБА_1 порушив зобов`язання з повернення суми кредиту, просить позов задовольнити, стягнути на його користь заборгованість в розмірі 85352,26 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним, в якому просив:

- визнати кредитний договір № б/н від 11.03.2015 року не дійсним, укладений шляхом підписання анкети-заяви від 11.03.2015 року №б/н.

В обґрунтування позову зазначав, що 11.03.2015 року ним було підписано анкету-заяву з АТ КБ «ПриватБанк», згідно із якою йому не надавалося жодних кредитних послуг, а тому вважає, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», не можуть складати між ним та банком кредитний договір, оскільки не досягнуто згоди з істотних умов договору. Його не було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, не було вручено кредитного договору під власноручний підпис. Більше того, жодних кредитних коштів підписавши анкету-заяву 11.03.2015 року він не отримував. Надані Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав угодженими банк. Оскільки оспорюваний кредитний договір не містить істотних умов, визначених ЗУ «Про споживче кредитування», він не може вважатись укладеним та не спричиняє настання юридичних наслідків та виникнення відповідних прав і обов`язків у сторін. Також безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, не містить і строку повернення кредиту. Просить зустрічний позов задовольнити.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 11.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою анкетою-заявою (б/н) до АТ КБ «ПриватБанк» про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якої висловив бажання оформити за своє ім`я кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також міститься підтвердження, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

Таким чином, твердження сторони відповідача за первісним позовом про те, що кредит йому не надавався, є безпідставними, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Також, до кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17.03.2019 року становить 85352,26 грн, з яких 30160,64 грн заборгованість за тілом кредиту; 24404,41 грн заборгованість за простроченим тілом кредита; 25713,18 грн нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 533,45 грн нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 4040,58 грн - штраф (процентна складова).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 11.03.2015 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач, окрім основної суми кредиту просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею та штрафи.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На підтвердження своїх позовних вимог, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, окрім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11.03.2015 року, позивач надав суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку», якими визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

Однак, судом першої інстанції правильно встановлено, що вказані тарифи та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідачем не підписані. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року №342/180/17.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Водночас, покликання відповідача за первісним позовом на те, що він жодних документів про надання банківських послуг не підписував суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими, оскільки анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку містить його підпис, доказів підроблення підпису суду не надано, клопотань про призначення почеркознавчої судової експертизи до суду не надходило.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 11.03.2015 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Окрім того, щодо покликання відповідача за первісним позовом на те, що він не отримував жодних кредитних коштів на картковий рахунок, то це спростовується долученою позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.1999 року по 06.04.2020 року, яка підтверджує активне користування відповідачем за первісним позовом коштами ПриватБанку, що не спростовано відповідачем за первісним позовом, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.1999 року по 06.04.2020 року, залишок на карті після операцій станом на 03.10.2018 року становив 54598,00 грн.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, частково здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, що правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано в суді апеляційної інстанції.

Твердження відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом щодо того, що він не отримував жодних коштів від ПриватБанку, а використовував власні кошти, які поклав на картку, суд першої інстанції правильно вважав суперечливими, оскільки у відзиві на позов, який надійшов до суду 04.02.2020 ОСОБА_1 стверджував, що в період з січня 2017 року по квітень 2018 року він періодично користувався коштами банку, проте сума не могла перевищувати 8000,00 грн., відповідно до встановленого карткового ліміту. Станом на 01.04.2018 року ним було повністю відшкодовано кошти банку та жодної заборгованості не було. 02.05.2018 року ОСОБА_1 подзвонив на гарячу лінію банку та повідомив, що загубив картку, має намір її заблокувати та погасити використані в період з 01.04.2018 року по 02.05.2018 року кошти в розмірі 7274,84 грн.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не заперечував факту користування кредитними коштами ПриватБанку.

Окрім того, відповідачем за первісним позовом не долучено жодних доказів на підтвердження того, що такий використовував картку банку як депозитну та клав на неї власні кошти.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем за первісним позовом, стороною відповідача не спростовано, не наведено контррозрахунку, який би підтверджував факт повного або часткового погашення заборгованості за договором, не надано доказів повної та своєчасної сплати заборгованості перед банком та відсутності заборгованості за договором або її наявності у розмірі, що відрізняється від запропонованої Банком.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а саме, що з відповідача необхідно стягнути суму боргу за кредитним договором, яка становить 54565,05 грн, яка складається з заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 30160,64 грн. та 24404,41 грн. заборгованості за простроченим кредитом, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за недоведеністю такої частини позовних вимог.

Що стосується зустрічної позовної заяви про визнання спірного кредитного договору недійсним, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що 11.03.2015 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та отримавши платіжну картку.

У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, в анкеті-заяві зазначено, що позивач за зустрічним позовом згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Окрім того, ОСОБА_1 активно користувався кредитною банківською карткою, що підтверджено випискою по кредитній банківській картці.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відтак, покликання позивача за зустрічним позовом на те, що оскільки кредитний договір не містить істотних умов, визначених ЗУ «Про споживче кредитування», вказаний договір не може вважатися укладеним та не спричиняє настання юридичних наслідків та виникнення відповідних прав і обов`язків у сторін є необґрунтованим, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 11.03.2015 року, натомість Закон України «Про споживче кредитування» набрав чинності 10.06.2017 року, тобто вже після виникнення цивільно-правових відносин у сторін спору, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Також, за змістом кредитного договору, укладеного між сторонами, який позивач власноручно підписав, особисто підтвердив факт надання йому інформації про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, що спростовує його доводи з цього приводу.

Судом першої інстанції, також, правильно встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту.

Разом із тим, позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконував його умови.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом не довів підстав, передбачених ст.ст. 203, 230 ЦК України для визнання недійсним кредитного договору від 11.03.2015 № б/н, що правильно встановлено судом першої інстанції. Так, позивач за зустрічним позовом не надав доказів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а аргументи наведені ним щодо підстав задоволення позову є необґрунтованими, чого в суді апеляційної інстанції не спростовано.

Що стосується заяви представника відповідача за зустрічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що таку заяву не слід задовольняти, оскільки суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову за безпідставністю.

Відтак, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра