Житомирський апеляційний суд
Справа №278/4155/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 278/4155/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Мариніної Марини Олександрівни на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з даним позовом, в якому просила стягнути із ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі від усіх видів доходів відповідача, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання даного позову та до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивувався тим, що 17 травня 2019 року позивачка з відповідачем зареєстровали шлюб, від якого у них народилася спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, у її вихованні участі не приймає, тому вона змушена була звернутися до суду та офіційно оформити стягнення аліментів.

Крім того, вважає, що вище зазначений розмір аліментів є мінімально необхідним для утримання та виховання їхньої дитини, а чоловік при своїй роботі, знаннях, здібностях, може забезпечити дитину аліментами у вказаному розмірі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 26 липня 2024 року і до повноліття дитини. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також стягнуто із відповідача на користь держави 1211,20 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Мариніна М. О. подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, зменшивши розмір аліментів які підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки на утримання доньки ОСОБА_4 з частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також просила змінити рішення в частині початку стягнення, розпочавши стягнення з 01 січня 2025 року(а не з 26 липня 2024 року) і до повноліття дитини.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норми матеріального та процесуального права, прийнятим без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що до січня 2025 року сторони проживали разом з однією сім`єю та відповідач утримував дружину з дитиною, постійно надавав матеріальну допомогу надсилав кошти на картку дружини, що підтверджується роздруківками з банківської картки, з яких вбачаються постійні перерахування коштів.

Із січня 2025 року відносини між подружжям значно погіршились, і 21 січня 2025 року дружина подала на розлучення та сторони перестали проживати разом. 25 лютого 2025 року вони розлучились.

Зазначає, що відповідач проходить військову службу, отримує грошове забезпечення, а тому покладання на нього надмірної заборгованості за період з 26 липня 2024 року по 01 січня 2025 року фактично за п`ять місяців, коли відповідач надавав кошти на утримання дитини з дружиною буде непропорційним тягарем та призведе до утворення значної заборгованості.

Крім того вказує, що факт спільного проживання, як родини до січня 2025 року також можуть підтвердити свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є спільними друзями та сусідами.

Відтак, у період часу з 26 липня 2024 року по 01 січня 2025 року дитина фактично проживала з відповідачем, що виключає обов`язок зі сплати аліментів в останнього.

Також представник відповідача в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не бере участі в утриманні дитини та не надає регулярної допомоги, а тому з нього підлягають стягненню аліменти.

Вважає, що з моменту звернення до суду у липні 2024 року, права у позивачки на отримання коштів на утримання дитини від відповідача ще не існувало, оскільки відповідач не проживав окремо від них, таке право виникло лише у січні 2025 року.

Крім того, представник зазначала, що у відповідача на утриманні перебуває ще двоє неповнолітніх дітей, на яких стягуються аліменти у розмірі 1/3 від заробітку, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей та рішенням суду.

З метою забезпечення рівних прав всіх дітей відповідача на належне утримання, вважає, що розмір аліментів на користь позивачки на утримання доньки ОСОБА_7 слід визначити в розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, а тому рішення суду підлягає зміні.

Також представник відповідача зазначає, що сума витрат які апелянт поніс та планує понести у зв`язку з поданням даної апеляційної скарги складає 4000 грн.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 08 липня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

У відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Кирильчук І.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок утримувати неповнолітніх дітей покладається на батьків, а задоволення позовних щодо стягнення аліментів у розмірі не меншому ніж 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не ґрунтуються на положеннях законодавства України.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, мотивуючи наступним.

Судом встановлено та досліджено матеріалами справи, що 17 травня 2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області було зареєстровано шлюб сторін, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 6).

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживає без реєстрації зі своєю матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою №34 виданою виконкомом Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 28 січня 2025 року (а.с. 14).

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині 3 статті 181 СК України зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За приписами частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований або рекомендований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідно, 50% (гарантований) і 100% (рекомендований).

При цьому, максимальна сума аліментів не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів на одну дитину відповідного віку.

Отже, 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, це є мінімальний (гарантований) розмір, який підлягає до стягнення, тобто розмір аліментів визначений судом не може бути нижче ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

А рекомендований 100% може бути присуджений лише у разі доведення позивачем, що витрати платника аліментів перевищують його доходи.

Суд першої інстанції вірно зазначив в ухваленому рішенні, що позивачем не надано суду будь-яких доказів розміру заробітку (доходу) відповідача або такого майнового стану, які дозволяли б йому сплачувати аліменти в рекомендованому розмірі - 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Із матеріалів справи убачається, що донька сторін проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач є батьком неповнолітньої доньки ОСОБА_7 та відповідно зобов`язаний утримувати та матеріально забезпечувати свою дитину, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто.

У апеляційній скарзі представник відповідача, як підставу для скасування судового рішення зазначає, що аліменти на утримання доньки підлягають стягненню не з моменту звернення із відповідною позовною заявою від 26 липня 2024 року, а з моменту припинення спільного проживання подружжя.

Колегія суддів зауважує, що факт проживання батьків дитини спільно чи перебування їх у шлюбі не пов`язане із правом на стягнення аліментів, оскільки доведенню у такому випадку підлягає обставина саме забезпечення утримання відповідачем своєї дитини.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем не надано суду достовірних доказів належного утримання своєї доньки, а долучена до апеляційної скарги копія банківської виписки руху коштів по картці ОСОБА_2 , не є підтвердженням цього, оскільки у ній відсутні відомості щодо сплати аліментів.

А відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 січня 2022 року у справі №2-4665/2008: «…. в квитанціях про перерахування коштів на картковий рахунок стягувача у графі призначення платежу не зазначено «сплата аліментів», а тому вони не можуть свідчити про виконання боржником рішення суду про стягнення аліментів».

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно того, що у відповідача на утриманні перебуває ще двоє неповнолітніх дітей, на яких стягуються аліменти у розмірі 1/3 від заробітку, колегія суддів зазначає наступне.

Саме по собі стягнення аліментів на інших неповнолітніх дітей відповідача не є підставою для визначення меншого розміру аліментів для доньки ОСОБА_7 , адже в такому випадку одні діти матимуть перевагу в утриманні перед іншою дитиною, що спричинить майнову дискримінацію дітей одного батька.

Крім того, ОСОБА_2 не надано суду інших доказів, і такі не встановлені апеляційним судом, що у зв`язку із матеріальним станом він не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі на своїх дітей.

За таких обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування чи зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись статтями 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Мариніної Марини Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді