№ 201/1408/22
провадження 2/201/121/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, коштів і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 лютого 2022 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, коштів і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що з 12 серпня 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей вже повнолітніх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Перебуваючи у шлюбі, подружжям спільною працею і за спільні кошти було придбано будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку кадастровий номер :03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: АДРЕСА_1 , які (будинок і ділянка) зареєстровані на ОСОБА_2 , та транспортні засоби: автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстровані також на ОСОБА_2 .. Стосунки в сім?ї не склалися, відбувалися конфлікти, сім?я розпалась, звернулися до суду і рішенням від 14 червня 2021 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили.

При розлученні питання з вихованням та утриманням дітей вирішили в добровільному порядку самостійно, але вирішити питання з поділом спільного майна не змогли, відповідачка заперечує проти частки бувшого чоловіка в спільному майні подружжя взагалі, не говорячи вже про рівність часток по закону, тому позивач вважав за можливе задоволення позову у повному обсязі та стягнення грошової компенсації. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на його думку, має право на визначення частки майна його особистою власністю, але оскільки реалізувати це право і розпорядитися своєю власністю він позбавлений можливості відповідачем, то можливо це вирішити лише шляхом визначення часток власності спільного майна, стягнення грошової компенсації вартості його частки майна в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання закону, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм рухомим і нерухомим майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав частко, заперечував проти позовної заяви в частині можливості поділу домоволодіння і земельної ділянки: це майно належить відповідачці особисто та придбано за її кошти, поділу не підлягає, доказів на підтвердження позову в цій частині позивач не надав. Стосовно поділу автомобілів згодна з запропонованим позивачем варіантом поділу цього рухомого майна в натурі зі сплатою позивачем грошової компенсації відповідачці. Позовні вимоги не обгрунтовані, не доведені і протирічливі, доказів на їх підтвердження суду не надано. Просила відмовити у задоволенні позовної заяви.

Вислухавши пояснення представника позивача і його представника, представника відповідача, з`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом з наданих сторонами письмових матеріалів і доказів, пояснень представників сторін, позивача з`ясовано, що з 12 серпня 2000 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей вже повнолітніх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Перебуваючи у шлюбі, подружжям спільною працею і за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2005 року було придбано будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку кадастровий номер :03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: АДРЕСА_1 , які (будинок і ділянка) зареєстровані на ОСОБА_2 , право власності на земельну ділянку оформлено актом від 27 листопада 2009 року, та транспортні засоби: автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний 29 червня 2013 року, і автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний 11 серпня 2012 року, зареєстровані також на ОСОБА_2 ..

Згодом стосунки в сім?ї погіршились, стали виникати конфлікти, сім?я розпалась, відповідачка звернулася до суду з позовом про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2021 року їх шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили.

При розлученні питання з вихованням та утриманням дітей вирішили в добровільному порядку самостійно, але вирішити питання з поділом спільного майна не змогли, відповідачка заперечує проти частки бувшого чоловіка в спільному майні подружжя взагалі, не говорячи вже про рівність часток по закону, тому позивач вважав за можливе вирішення цього питання в судовому порядку по закону.

З метою встановлення дійсної ринкової вартості будинку і автомобілів було проведено експертизу, визначена їх ринкова вартість.

Як на правове підгрунття своїх вимог позивач посилається на наступне.

Згідно зі статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів - із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

А також ст. 183, 369 Цивільного кодексу України, постанови Верховного Суду України у справі №125/2157/19 сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України) і інш..

Позивач вжив всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля та виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що з підтверджують середньостатистичну ринкову вартість автомобілів, саме ринкову вартість автомобілів, вказану у висновку експерта-товарознавця підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну частки у спільному майні подружжя. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61- :з 19), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Враховуючи наведене, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути грошову компенсацію. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на його думку, має право на визначення частки майна його особистою власністю, але оскільки реалізувати це право і розпорядитися своєю власністю він позбавлений можливості відповідачем, то можливо це вирішити лише шляхом поділу майна, визначення часток власності, стягнення грошової компенсації вартості при вирішенні пропорційності вартості і частки виділяємого в натурі транспортного засобу в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання закону, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм рухомим і нерухомим майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив задовольнивши позов у повному обсязі.

Суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно що з 12 серпня 2000 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей вже повнолітніх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Перебуваючи у шлюбі, подружжям спільною працею і за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2005 року було придбано будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку кадастровий номер :03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: АДРЕСА_1 , які (будинок і ділянка) зареєстровані на ОСОБА_2 , право власності на земельну ділянку оформлено актом від 27 листопада 2009 року, та транспортні засоби: автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний 29 червня 2013 року, і автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний 11 серпня 2012 року, зареєстровані також на ОСОБА_2 ..

Згодом стосунки в сім?ї погіршились, стали виникати конфлікти, сім?я розпалась, відповідачка звернулася до суду з позовом про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2021 року їх шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили.

При розлученні питання з вихованням та утриманням дітей вирішили в добровільному порядку самостійно, але вирішити питання з поділом спільного майна не змогли, відповідачка заперечує проти частки бувшого чоловіка в спільному майні подружжя взагалі, не говорячи вже про рівність часток по закону, тому позивач вважав за можливе вирішення цього питання в судовому порядку по закону.

З метою встановлення дійсної ринкової вартості будинку і автомобілів було проведено експертизу, визначена їх ринкова вартість: згідно висновку № 388-23 від 03 травня 2023 року ринкова вартість автомобіля «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний 29 червня 2013 року, складає 576 721 грн., ринкова вартість автомобіля «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний 11 серпня 2012 року, складає 381 812 грн..

За статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів - із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частин першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю ми. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників днину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини 2 статті 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі №125/2157/19 сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувана, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

Позивач вжив всіх можливих заходів для доведення придбання вказаного спірного майна за спільні кошти, дійсної вартості спірних автомобілів, будинку та виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що з підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, адже саме ринкова вартість автомобілів, вказана у висновку експерта-товарознавця підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну частки у спільному майні подружжя. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61- :з 19), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Предметом цього спору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі. Маючи на меті припинення права спільної сумісної власності та встановлення режиму особистої власності щодо зазначеного в позові рухомого майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів поділу спільного майна подружжя, сторони фактично не дійшли згоди про його поділ, з урахуванням особистого внеску кожного у придбання майна.

Отже, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та фактично визнати зазначене майно їх спільною сумісною власністю, поділити його порівну, а оскільки автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний 11 серпня 2012 року, знаходиться в користуванні і віданні відповідачки, то його необхідно виділити їй в натурі, автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний 29 червня 2013 року, знаходиться в його користуванні і віданні, то його необхідно виділити в натурі позивачу, зі стягненням з позивача на користь відповідача компенсації різниці вартості рівності часток власності.

В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання договору, який був би настільки ж ефективний, на думку позивача, за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм рухомим майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову.

Суд погоджується з такою позицією і вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідачка не спростувала презумпцію спільності права власності на вказане майно, не надала належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, придбане за лише за її власні кошті та належить лише їй.

Матеріали справи підтверджують отримання доходу кожного з подружжя у період шлюбу та до укладення договорів купівлі-продажу спірного майна: пояснення, не оспорення цього факту, визнання його спільним. Таким чином, оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачка не спростувала, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, доводи позивача про належність і йому спірного майна на праві спільної сумісної власності беззаперечні.

Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, для ухвалення рішення у цивільній справі суд має встановити, зокрема, чи мали місце і обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З вищенаведеного вбачається, що позовні вимоги позивача базуються на обставинах, які підтверджені або які існували.

Отже, суд може погодитися з позицією позивача.

Встановивши вказані обставини справи, а також керуючись вказаними нормами права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною відповідача належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог є підставою для висновку суду про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс16 та Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі №201/1567/14-ц.

В зв`язку з зазначеним суд звертає увагу і на наступне: саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Стосовно обраного позивачем способу захисту прав - застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати

Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження №

14-651цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування

конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги не погодження відповідача з всіма позовними вимогами, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити і визнати будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на ОСОБА_2 їх спільною сумісною власністю по поділити його на праві власності на частину будинку кожному із сторін, такий же поділ здійснити і з земельною ділянкою площею 0.10 га за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану на ОСОБА_2 , автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстровані на ОСОБА_2 також визнати їх спільною сумісною власністю, поділити порівну по частині власності та в порядку поділу спільного майна виділити в натурі в одноособове користування та визнати право власності вцілому за ОСОБА_1 на автомобіль «Тойота камрі», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши право власності на вказаний автомобіль за ОСОБА_2 та виділити в натурі в одноособове користування та визнати право власності вцілому за ОСОБА_2 на автомобіль «Ніссан жук», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , припинивши право власності на вказаний автомобіль за ОСОБА_1 , а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості власності виділеної частки спільних: автомобіля «Тойота камрі», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і автомобіля «Ніссан жук», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в зв?язку з перевищенням вартості частки одного з подружжя при поділі цього майна в натурі пропорційно її частки (половина) в сумі 97 450 грн. 50 коп. та стягнути з відповідачки на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 6 121 грн. 50 коп. і 6 283 грн. 50 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн., а всього 32 405 грн. 00 коп..

Таким чином вимоги позовної заяви про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, коштів і витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на частину будинку АДРЕСА_2 , житлова площа 64.0 кв. м., загальна площа 156.9 кв. м.. Решту частину будинку АДРЕСА_2 , житлова площа 64.0 кв. м., загальна площа 156.9 кв. м. залишити у власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Визнати земельну ділянку кадастровий номер :03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану на ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: АДРЕСА_1 . Решту частину земельної ділянки з кадастровим номером :03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: АДРЕСА_1 , залишити у власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Визнати автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстровані на ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на частину автомобіля «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і на частину автомобіля «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстровані на ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна виділити в натурі в одноособове користування та визнати право власності вцілому за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши право власності на вказаний автомобіль за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

В порядку поділу спільного майна виділити в натурі в одноособове користування та визнати право власності вцілому за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , припинивши право власності на вказаний автомобіль за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , компенсацію вартості власності виділеної частки спільних: автомобіля «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і автомобіля «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в зв?язку з перевищенням вартості частки одного з подружжя при поділі цього майна в натурі пропорційно її частки в сумі 97 450 грн. 50 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 6 121 грн. 50 коп. і 6 283 грн. 50 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн., а всього 32 405 грн. 00 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 01 жовтня 2025 року.

Суддя