У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

"30" вересня 2025 р. м.Житомир

Суддя Корольовського районного суду м.Житомира Петровська М.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду м.Житомира із заявою про видачу судового наказу, відповідно до змісту якої просить видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання даної заяви і до досягнення повноліття.

Дослідивши матеріали заяви та додані до неї документи на відповідність вимогам ст.ст.161-165 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

В порушення вимог ч.3 ст.163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу заявницею ОСОБА_1 не додано доказів на підтвердження обставин щодо проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із матір`ю ОСОБА_1 (ч.3 ст.181 СК України) та перебування на її утриманні.

Окрім того, відповідно до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі - Конвенція), була підписана 05.10.1961 року в м.Гаага та з 22.12.2003 набула чинності для України.

До переліку країн-учасниць Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів входить також і Німеччина.

Згідно із ч.1 ст.1 Конвенції, вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються:

a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця;

b) адміністративні документи;

c) нотаріальні акти;

d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Частиною 1 статті 4 Конвенції передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Разом з тим, свідоцтво про народження дитини ОСОБА_5 , видане в Німеччині, не містить апостилю у відповідності до вимог Закону України «Про міжнародне приватне право» та Конвенції.

Також переклад свідоцтва про народження з апостилем має бути засвідчений у порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат».

Отже, оскільки свідоцтво про народження не легалізовано в Україні, таке не може бути прийняте судом в якості доказу.

Пунктом першим частини першої статті 165 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Положеннями частини другої статті 165 ЦПК України закріплено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу.

Оскільки подана ОСОБА_1 заява про видачу судового наказу не відповідає вимогам статті 163 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу.

Керуючись статтями 160-167, 259-261, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

постановив:

У видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів - відмовити.

Відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 30 вересня 2025 року.

Суддя М. В. Петровська