ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
22 вересня 2025 року Фатівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики та кредиту, -
24 травня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики та кредиту.
Позов поданий представником позивача з використанням системи «Електронний суд».
За змістом заявлених позовних вимог стверджується, що 14 серпня 2021 року та 02 вересня 2021 року між відповідачкою, як позичальницею, та ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «МАНІФОЮ», як первісними кредиторами, були укладеними договір про споживчий кредит та договір позики.
Зокрема, з ТОВ «МІЛОАН» було укладено договір про споживчий кредит № 5086139, з ТОВ «МАНІФОЮ» було укладено договір позики № 3089337.
Відповідачка, як позичальниця, не виконала умови щодо повернення боргу та сплати процентів за користування коштами, внаслідок чого виникла заборгованість.
В подальшому, після укладення договорів факторингу та договору про відступлення права вимоги, право вимоги за цими договорами перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», як нового кредитора.
З огляду на те, що відповідачка не здійснила погашення заборгованості позивачу, як новому кредитору, існують підстави для стягнення заборгованості в примусовому порядку.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки розмір сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви та судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 25 000 гривень.
27 березня 2025 року Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а. с. 172-172, зворот).
Судові засідання не одноразово були відкладеними для забезпечення належного повідомлення відповідачки про час і дату проведення судового засідання, так як конверти, які були направлені на адресу відповідачки, повертались з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також судове засідання було відкладеним у зв`язку витребування доказів надання кредиту за клопотанням представника позивача, про що було постановлено відповідну ухвалу (а. с. 200, 200, зворот).
В судовому засіданні, призначеному на 11 вересня 2025 року, приймав участь представник позивача в режимі відео конференції.
Відповідачка, будучи повідомленою належним чином про час і дату проведення судового засідання, не з`явилась, клопотань про відкладення судового засідання, відзиву та доказів для підтвердження своєї позиції не подала.
З урахуванням часу перебування справи в провадженні суду, сукупності заходів, здійснених судом для сповіщення відповідачки, суд, керуючись приписами частини 1 статті 223 ЦПК України, вважає за можливе проводити судовий розгляд без участі відповідачки.
За відсутності заперечень представниці позивача, суд ухвалює судове рішення за правилами заочного розгляду.
Заслухавши пояснення представниці позивача, яка підтримала заявлені позовні вимоги, дослідивши письмові матеріали справи, суд закінчив з`ясування обставин справи те перевірку їх доказами та перейшов на стадію ухвалення судового рішення.
У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладено до 22 вересня 2025 року до 16 години 30 хвилин.
Заслухавши пояснення представниці позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Так, судом встановлено, що 14 серпня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», як кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальницею, було укладено договір про споживчий кредит № 5086139 (а. с. 31-39).
За змістом пунктів 1.1-1.4, 1.5.1, 1.5.2, 1.6 вказаного договору, відповідачці, як позичальниці був наданим кредит у сумі 12 000 гривень, строк кредитування 15 днів, дата повернення 29.08.2021 року, процентна ставка в межах строку кредитування 1,25 % щоденно, базова процентна ставка 5 % щоденно, комісія за надання кредиту 1 200 гривень, що становить 10 % від суми кредиту.
Пункт 2.3.1.1 договору передбачає можливість пролонгації на пільгових умовах на визначений в договорі строк з обов`язковою сплатою комісії за пролонгацію.
Згідно пункту 2.3.1.2 договору, передбачена можливість автоматичної пролонгації на стандартних (базових) умовах понад строк кредитування. Строк такої пролонгації до 60 днів, в період дії пролонгації застосовується базова процентна ставка у розмірі 5 % щоденно.
Договір підписаний з використанням електронного підпису.
ТОВ «МІЛОАН», як первісний кредитор, умови щодо надання грошових коштів в борг виконав повністю.
Обставини щодо надання коштів в борг підтверджуються довідкою від 09 вересня 2024 року та випискою АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів за рахунком (а. с. 55, а. с. 212, зворот).
Відповідачка обставини щодо укладення договору та погодження його умов, а також обставини щодо отримання коштів в борг не заперечує.
Позивач наполягає на тому, що відповідачка, як позичальниця не виконала в повному обсязі свої обов`язки щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії.
Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «МІЛОАН», відповідачка сплатила частково заборгованість за тілом кредиту та за процентами, а також комісію за пролонгацію кредиту, внаслідок чого було застосовано пролонгацію на пільгових умовах до 05 вересня 2021 року, а згодом пролонгацію на стандартних (базових) умовах (а. с. 56).
В подальшому, внаслідок укладення договору факторингу № 29-11-102 від 29 листопада 2021 року право вимоги за цим договором було передано ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», після цього, внаслідок укладення договору відступлення права вимоги № 10-03/2023/01, право вимоги перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР» (а. с. 95-99)
ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» продовжував нарахування відсотків до 23 лютого 2022 року (а. с. 91).
ТОВ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР» здійснило додаткове нарахування процентів за користування кредитом (а. с. 93).
Загальний розмір нарахованої заборгованості складає 85 837,50 гривень, що включає 11 400 гривень заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами 73 237,50 гривень, заборгованість за комісією 1 200 гривні (а. с. 9).
При цьому, відповідачка чинність зазначених вище договорів факторингу та відступлення права вимоги не оспорювала, як не заперечувала і наявність підстав для переходу права вимоги за договором про споживчий кредит № 5086139 до ТОВ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР», як нового кредитора.
Далі, 02 вересня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ», як кредитором, та відповідачкою, як позичальницею, був укладеним договір позики № 3089337 з додатком № 1 до договору (а. с. 59-66, 67-68).
У розділі 1 цього договору наведені визначення понять, що використовуються в тексті договору.
Згідно наведеними визначеннями, проценти за користування позикою проценти від суми позики, що нараховуються, як оплата за користування позикою протягомстроку позики, визначеного договором (а. с. 59).
Проценти на прострочену позику проценти від суми позики, що нараховуються у разі неповернення позичальником позики та несплати процентів за користування позикою в строк позики.
Строк дії договору період, на який укладається договір позики, що починає обчислюватись з дати укладення договору і спливає через три місяці після спливу строку позики.
Строк позики період, протягом якого позика передається у власність позичальнику, визначений договором. Початковий строк позики визначається пунктом 2.3.4 договору. Разом із тим, строк позики може бути продовжено продовженим шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди.
Зміст наведених визначень свідчить про те, що поняття «строку дії договору» і «строку позики» не є тотожними і нарахування процентів за користування позикою здійснюється саме в межах строку позики.
Згідно пунктів 2.3.3, 2.3.4, 2.4, 2.5 договору, сума позики 3 500 гривень, строк позики 15 днів до 17 вересня 2021 року, процентні ставки диференційовані середньоденний акційний розмір процентів 0,01 % від суми позики в межах строку позики, середньоденний базовий 1,99 % за кожен день користування позикою; у випадку прострочення користування позикою 1,01 щоденно у період прострочення.
Згідно пунктів 3.1.2, 3.1.3 договору, за період користування позикою проценти нараховуються за спадною процентною ставкою згідно пункту 3 Додатку № 1 до договору, в період прострочення за ставкою, передбаченою в пункті 2.4.4. договору 1,99 % щоденно.
Згідно пункту 3.2.1 договору окремо передбачено нарахування процентів на прострочену позику згідно пункту 2.5 договору, за ставкою 1,01 % щоденно.
Згідно пункту 3 додатку № 1 до договору, загальний розмір процентів в межах строку користування позикою складає 5,25 гривень.
Обставини щодо надання грошових коштів в борг підтверджуються листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 29 жовтня 2024 року та випискою за банківським рахунком АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 85, 211, зворот).
Відповідачка обставин укладення договору позики, погодження його істотних умов та отримання коштів в борг не заперечує.
В подальшому, після укладення договору факторингу № 29/12-2021 від 29 грудня 2021 року та договору відступлення права вимоги № 10-01/23 від 10 січня 2023 року, право вимоги за договором позики перейшло до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а згодом і до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР».
Відповідачкою не заперечується правомірність переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за договором позики.
Згідно із розрахунком заборгованості, складеним позивачем, як новим кредитором, загальний розмір заборгованості за договором позики № 3089337 складає 49 379,75 гривень, що включає 3 500 гривень, заборгованість за тілом кредиту, 45 879,75 гривень заборгованість за процентами (а. с. 9, 94).
Позивач, як новий кредитор, стверджує, що відповідачка не вчиняла дії щодо погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами ні первісному кредитору, ні іншим кредиторам. Доказів супротивного відповідачка не надала.
Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини сторін спору урегульовані наступними правовими нормами.
Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникненняцивільних правта обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини.
Згідно приписів частини 1, 2, статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому,необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством.
Згідно приписів частини 1статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу.
Отже, на переконання суду, договір про споживчий кредит та договір позики породжують для відповідачки, як позичальниці, зобов`язання щодо повернення коштів, отриманих в борг та сплати інших платежів, як-то, процентів за користування кредитом і позикою та одноразової комісії за надання кредиту. Також, суд вважає, що до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за зазначеними вище договорами і він має право стягнення заборгованості в примусовому порядку.
Визначаючи розмір заборгованості за договорами про споживчий кредит та позики, суд виходить з наступного.
Зокрема, за договором про споживчий кредит від 14 серпня 2021 року розмір заборгованості визначається наступним чином.
Так, згідно із розрахунком первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН», проценти нараховувались у розмірі 150 гривень щоденно за визначений договором період користування позикою за процентною ставкою 1,25 % щоденно (а. с. 56).
29 серпня 2021 року відбулась сплата комісії за пролонгацію у сумі 600 гривень, а також погашена заборгованість за тілом кредиту у сумі 600 гривень та за процентами у сумі 690 гривень. Потім був застосованим період пролонгації на пільгових умовах строком на 7 днів із застосуванням ставки 1,25 % із нарахуванням заборгованості на залишок тіла кредиту у розмірі 142,50 гривень щоденно.
З 06 вересня 2021 року первісним кредитором застосовані правила щодо автоматичної пролонгації строку користування позикою із застосування базової процентної ставки у розмірі 5 % щоденно, строк пролонгації 60 днів.
Як свідчить розрахунок ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», проценти були нарахованими і в подальшому до 31 січня 2022 року ( а. с. 93).
Аналізуючи заявлені до стягнення вимоги, суд погоджується з правомірності стягнення заборгованості за тілом кредиту, з урахуванням часткової сплати заборгованості відповідачкою, а також із необхідністю стягнення заборгованості за комісією за надання кредиту.
Необхідність здійснення цих виплат передбачена умовами зобов`язання, стороною якого є відповідачка, як позичальниця, умови цього зобов`язання нею не оспорено, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про нікчемність відповідних умов договорів.
Отже, з відповідачки та користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у сумі 11 400 гривень, та 1 200 гривень заборгованість за комісією.
Також, суд вважає, що існують достатні підстави для стягнення заборгованості за процентами, нарахованими в межах строку позики та в межах 7-денного періоду пролонгації на пільгових умовах. При цьому, має бути врахованим платіж від 29 серпня 2021 року у сумі 690 гривень, що був спрямованим первісним кредитором в рахунок погашення заборгованості за процентами.
Заборгованість за нарахованими процентами за цей період часу складає:
(150 гривень х 15 днів) + (142,50 гривні х 7 днів) 690 гривень = 2 557,50 гривень.
Що стосується подальшого нарахування процентів згідно умов пунктів 1.6, 2.3.1.2 договору за ставкою 5 % щоденно, то суд приходить до висновку, що ці проценти є мірою відповідальності згідно частини 2 статті 625 ЦК України і можуть бути нарахованими внаслідок порушення боржницею умов договору щодо своєчасного повергнення кредиту.
До правовідносин щодо нарахування процентів в період авто пролонгації не застосовуються приписи статті 1048 ЦК України.
Згідно усталеної правової позиції, нараховані ТОВ «МІЛОАН» проценти за користування кредитом в період авто пролонгації за базовою процентною ставкою є мірою відповідальності, урегульованою приписами частини 2 статті 625 ЦК України, а не статтею 1048 ЦК України.
Подібні правові висновки також викладені в Постанові Дніпровського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року по справі № 212/2846/25.
В Постанові Київського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року по справі № 758/7295/24 також висловлена позиція щодо відсутності правових підстав для стягнення заборгованості за процентами договором про споживчий кредит, укладеним з ТОВ «МІЛОАН», за період автопролонгації.
У Постанові Волинського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року по справі № 163/1116/25 висловлено позицію, що проценти, нараховані за період автопролонгації за договорами про споживчий кредит, укладеними з ТОВ «МІЛОАН», можуть бути стягненими за правилами статті 625 ЦК України.
Суд вважає, що вказана судова практика є релевантною і, з урахуванням принципу правової визначеності, має бути застосована під час вирішення цієї цивільної справи.
В цьому випадку суд констатує, що в позовній заяві зроблено посилання на приписи частини 2 статті 625 ЦК України, але відповідне посилання має загальний характер і не стосується конкретно ні цього договору про споживчий кредит, ні нарахування процентів за цим договором в межах періоду автопролонгації.
З урахуванням змісту позовної заяви та приписів статті 13 ЦПК України, суд не може кваліфікувати заявлену вимогу про стягнення процентів за цей період, як таку, що заявлена за приписами частини 2 статті 625 ЦК України. А самостійне застосування цієї правової норми судом та самостійна кваліфікації судом нарахованих процентів за період автопролонгації, як заходу відповідальності, суперечитиме принципу рівності учасників процесу, як принципу цивільного судочинства, визначеного частиною 3 статті 2 ЦПК України.
Тому, заборгованість за цим договором становить 15 157,50 гривень та включає 11 400 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1 200 гривень заборгованість за комісією 2 557,50 гривень заборгованість за процентами.
Щодо розміру заборгованості за договором позики № 3089337.
Визначаючи розмір заборгованості за цим договором, суд вважає, що існують достатні підстави для стягнення заборгованості за тілом позики та процентами.
Суд вважається, що стягнення відповідних платежів передбачено умовами договору, що регулює правовідносини сторін спору.
Однак, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір процентів є завищеним внаслідок неправильного визначення періоду їх нарахування.
Зокрема, згідно положень пункту 2.3.4 договору строк позики 15 днів.
Згідно визначення поняття «процентів за користування позикою», наведеного в розділі 1 договору, пункту 2.4.2, пункту 3.1.2 договору та пункту 3 додатку 1 до договору, за період користування позикою в межах строку позики проценти нараховуються в розмірі, визначеному в пункті 3 додатку 1 до договору.
Зазначений вище додаток № 1 підписаний та погоджений відповідачкою, як позичальницею, та представником первісного кредитора (а. с. 67-69).
Зі змісту цього додатку, в межах строку позики проценти нараховуються у сумі 5,25 гривень.
Отже, наведені вище проценти нараховуються у межах строку позики, тобто в межах строку правомірного користування позикою.
Далі, згідно пункту 3.1.3 передбачено застосування іншого розміру процентної ставки, 1,99 % щоденно, за користування позикою у період прострочення.
А в пункті 3.2.1 договору передбачено, що проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язаньза цим договором, розмір процентної ставки згідно 2.5 договору складає 1,01 % щоденно. При цьому, згідно з наведеним в розділі 1 договору визначенням поняття «процентів на прострочену позику», вони нараховуються, в тому числі, у випадку як неповернення позики, так і не сплати процентів.
Зміст пунктів 3.1.3 і 3.2.1 договору встановлює можливість нарахування процентів на суму позики, однак такі проценти мають різну юридичну природу.
Так, проценти у період прострочення це проценти, які нараховуються поза межами строку позики за правилами частини 2 статті 625 ЦК України.
В той же час, проценти на прострочену позику, що нараховуються за правилами пункту 3.2.1 договору, є неустойкою у розумінні частини 3 статті 549 ЦК України.
Аналізуючи наведені положення договору в сукупності, суд вважає, що існують достатні правові підстави для стягнення процентів за користування позикою, нарахованих у межах строку позики за правилами пунктів 2.4.1, 2.4.2, 3.1.2. договору у розмірі, визначеному в пункті 3 додатку 1 до договору у сумі 5,25 гривень.
Щодо стягнення процентів, нарахованих на суму позики у період прострочення та процентів, нарахованих на прострочену позику, суд зазначає наступне.
За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Тому, проценти, що нараховані поза межами строку позики, можуть бути стягненими виключно за правилами частини 2 статті 625 ЦК України.
В цьому випадку суд констатує, що в позовній заяві зроблено посилання на приписи частини 2 статті 625 ЦК України, але відповідне посилання має загальний характер і не стосується конкретно ні цього договору позики, ні нарахування процентів за цим після закінчення строку позики, визначеного пунктом 2.3.4 договору.
Тому, в силу приписів статті 13 ЦПК України, враховуючи правове обґрунтування заявленого позову, суд не може самостійно кваліфікувати заявлені до стягнення проценти за період після закінчення строку позики, як проценти, що підлягають стягненню саме за правилами частини 2 статті 625 ЦК України. А самостійне застосування цієї правової норми судом та самостійна кваліфікації судом нарахованих процентів за період після закінчення позики, як заходу відповідальності, суперечитиме принципу рівності учасників процесу, як принципу цивільного судочинства, визначеного частиною 3 статті 2 ЦПК України і очевидно свідчитиме про вихід судом за межі позовних вимог.
Отже, відсутні підстави для стягнення процентів за базовою ставкою поза межами строку позики згідно пунктів 2.4.4., 3.1.3 договору.
Правова позиція щодо неможливості стягнення процентів за базовою процентною ставкою після закінчення строку позики за договорами позики, укладеними з ТОВ «МАНІФОЮ», викладена в Постанові Київського апеляційного суду від 04 квітня 2025 року по справі № 359/5849/24.
В силу дії принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права, суд не знаходить підстав для відступу від зазначеної правової позиції.
В цьому випадку важливо розрізняти використані в розділі 1 договору поняття строку дії договору та строку позики (а. с. 59).
Зміст цього розділу свідчить про те, що проценти за користування позикою можуть бути нарахованими тільки в межах строку позики, який визначається в пункті 2.3.4 договору і може бути продовженим тільки у спосіб укладення додаткової угоди.
Для цілей нарахування процентів тривалість строку дії договору правового значення не має.
Суд вважає, що використане в договорі поняття «строк позики» за своїм правовим змістом є тотожним поняттю «строку виконання зобов`язання».
На відмінність понять «строку дії договору» та «строку виконання зобов`язання» було акцентовано увагу в Постанові ВС від 04 травня 2018 року по справі № 927/333/17.
Отже, в цьому випадку суд констатує, що можливість нарахування процентів за користування позики за правилами статті 1048 ЦК України можливо лише в межах визначеного договором строку позики (строку виконання зобов`язання), при цьому, строк дії договору в цьому випадку правового значення не має.
Далі, як слідує з розрахунків ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», обома кредиторами було здійснено нарахування процентів на прострочену позику, проценти на прострочену були нараховані до 09 січня 2023 року включно (а. с. 90, 92).
Вирішуючи питання щодо правомірності нарахування процентів на прострочену позику за правилами пунктів 2.5, 3.2.1 договору позики, суд констатує, що вказані проценти, незалежно від назви, є пенею у розумінні частини 3 статті 549 ЦК України, так як нараховуються виключно у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання.
При цьому, суд зазначає, що позивачем не заявлено вимог про стягнення цих процентів за правилами статті 549 ЦК України і в силу приписів статті 13 ЦПК України такі вимоги не можуть бути розглянуті судом.
Крім того, в силу приписів пункту 6 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній протягом строку нарахування процентів на прострочену позику), з 01 березня 2020 року і по останній день місяця, в якому завершується дія карантину, споживач звільнявся від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, в тому числі від сплати платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання споживачем зобов`язань.
Згідно Постанови КМУ від 27 червня 2023 року № 651, карантин було відмінено на території України з 30 червня 2023 року.
Отже, проценти за прострочення позики, як захід відповідальності за порушення зобов`язань відповідачки, як позичальниці, були нарахованими в період дії карантину і в будь-якому випадку не підлягали стягненню.
Резюмуючи наведене, суд вважає, що в даному випадку підлягає стягненню заборгованість за тілом позики у сумі 3 500 гривень, з огляду на ненадання відповідачкою доказів повного чи частково погашення цієї заборгованості.
Також, з відповідачки, як позичальниці, підлягають стягненню проценти, що нараховані у межах строку позики за правилами пунктів 2.4.1, 2.4.2, 3.1.2. договору у розмірі, визначеному в пункті 3 додатку 1 до договору, у сумі 5,25 гривень.
Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню за договором позики становить 3 505,25 гривень.
Загальний розмір заборгованості за договором про споживчий кредит та договором позики становить:
18 662,75 гривень (15 157,50 гривень + 3 505,25 гривень).
Також, позивачем були заявлені до стягнення 25 000 гривень, як компенсація витрат на професійну правничу допомогу.
Обставини щодо надання правничої допомоги підтверджуються договором № 01-07/2024 від 01 липня 2024 року, заявкою про надання юридичної допомоги № 187 від 01 лютого 2025 року, витягом з акту № 5 про надання правничої допомоги від 28 лютого 2025 року (а. с. 24-30).
Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Так, статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Згідно приписів частини 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі і витрати на правничу допомогу, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Проаналізувавши надані позивачем докази, суд вважає доведеними обставини щодо понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір, разом із цим, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, вважає, що ці витрати повинні бути відшкодовані відповідачкою пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги були задоволені на 13,8 % від первинно заявлених, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 3 450 гривень, як компенсація витрат на професійну правничу допомогу.
Також, суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 334,29 гривень.
З урахуванням наведеного вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 3, 5, 10-12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, -
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором про споживчий кредит № 5086139 від 14 серпня 2021 року у сумі 15 157,50 гривень, що включає 11 400 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1 200 гривень заборгованість за комісією 2 557,50 гривень заборгованість за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором позики № 3089337 від 02 вересня 2021 року у сумі 3 505,25 гривень, що включає 3 500 гривень заборгованість за тілом позики, 5,25 гривень - заборгованість за процентами.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 3 450 гривен, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 334,29 гривень, як компенсацію витрат зі сплати судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306.

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.