ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 184/1539/24

провадження № 61-5070св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Козаренко Софія Вікторівна, на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року у складі судді Томаш В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий змістпозовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». Їй було оформлено зарплатну картку НОМЕР_1 та одну кредитну карту.

25 січня 2023 року невстановлена особа зателефонувала з номеру телефону НОМЕР_2 та, представившись оператором мобільного зв`язку «Київстар», з метою покращення інтернет-зв`язку, попросила перейти за посиланням * НОМЕР_3 . Після переходу за даним посиланням невстановлена особа з використанням електронно-обчислювальної техніки заволоділа грошовими коштами заявниці на суму 12 719,40 грн. Крім того, збільшивши ліміт та відкривши онлайн кредитні рахунки, невстановлена особа заволоділа грошовими коштами на суму 261 300,00 грн, знявши готівку в банкоматах «ОТР БАНК» НОМЕР_4 та АТ КБ «ПриватБанк», розташованих в м.Кривий Ріг.

Стверджує, що після виявлення відсутності на телефонімобільного зв`язку, вона звернулась до відділення АТ КБ «ПриватБанк» у м. АпостоловеДніпропетровської області.

Стосовно цих подій позивачка також звернулась до поліції, наразі відкрито кримінальне провадження № 0000259 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.

Вважає, що відповідач був обізнаний про те, що такі перекази та угоди про збільшення кредитних лімітів були несанкціоновані, стались не з волі позивачки, без її участі та внаслідок шахрайських дій зловмисників.

З виписок, наданих АТ КБ «ПриватБанк» по банківським карткам (рахункам), вбачається, що всі перекази коштів та зняття відбувались саме з 25 січня 2023 року.

Позивачка зверталась до банку з вимогою про повернення коштів, однак листом від 02 листопада 2023 року № 20.1.0.0.0/7-231011/32854 відповідач їй відмовив, зазначивши, що у випадку впевненості в наявності шахрайських дій щодо списання грошових коштів їй необхідно звернутись до правоохоронних органів.

Наразі АТ КБ «ПриватБанк» нараховує їй відсотки на неправомірні трансакції з кредитними коштами, що відбулися з 25 січня 2023 року внаслідок дій зловмисників.

Вважає, що через істотне порушення банком вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»та завдання їй істотної шкоди у вигляді нарахування додаткової заборгованості, яку вона має погашати, необхідно застосувати до спірних правовідносин положення статті 651 ЦК України та розірвати кредитний договір.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на її особистих рахунках до стану, у якому вони перебували перед виконанням несанкціонованих операцій 25 січня 2023 року шляхом повернення на рахунки:

- НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ) - 49 944,97 грн,

- НОМЕР_7 ( НОМЕР_8 ) - 156 400,00 грн,

- НОМЕР_9 ( НОМЕР_10 ) - 54 900,00 грн,

- НОМЕР_1 ( НОМЕР_11 ) - 12 719,40 грн;

розірвати кредитний договір, укладений 18 вересня 2015 року шляхом підписання анкети-заяви б/н, на підставі якої видавались кредитні картки:

- угода № SAMDNWFC3 від 18 вересня 2015 року по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_11 ),

- угода № SAMDNWFC6 від 25 січня 2023 року по картці/рахунку НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ),

- угода № SAMDNWFC5 від 25 січня 2023 року по картці/рахунку НОМЕР_7 ( НОМЕР_8 ),

- угода № SAMDNWFC7 від 25 січня 2023 року по картці/рахунку НОМЕР_9 ( НОМЕР_10 ), закривши вказані вище кредитні картки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року узадоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано, зокрема тим, що позивачка своїми діями сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дали змогу ініціювати платіжні операції.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника- адвоката Козаренко С. В. звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Козаренко С. В., залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

18 квітня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Козаренко С. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року.

В касаційній скарзі заявниця просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

06 травня 2025 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

09 травня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг є клієнткою АТ КБ «ПриватБанк».

25 січня 2023 року, близько 21:00 год, невстановлена особа зателефонувала ОСОБА_1 з невідомого номеру НОМЕР_2 на мобільний номер позивачки НОМЕР_13 та, представившись працівником компанії «Київстар», під приводом необхідності покращити мобільний зв`язок запропонувала ОСОБА_1 перейти за гіперпосиланням, що й зробила клієнтка, після чого її мобільний фінансовий телефон було заблоковано.

У подальшому, невідома особа з використанням електронно-обчислювальної техніки здійснила вхід до акаунта клієнтки «Приват24» і заволоділа як особистими коштами ОСОБА_1 в сумі 12 719,40 грн, так і кредитними коштами на загальну суму 261 300 грн, знявши їх готівкою в банкоматах міста Кривий Ріг. Після всіх цих подій позивачка звернулася до АТ КБ «ПриватБанк», а також до правоохоронних органів, де було порушено кримінальне провадження № 0000259 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000259 на цей час триває.

31 січня 2023 року, внаслідок телефонного звернення ОСОБА_1 , між останньою та оператором гарячої лінії АТ КБ «ПриватБанка» 3700 відбулася розмова. На 00:15 хвил. розмови ОСОБА_1 визнає, що в неї вкрали її фінансовий телефон, на 01:25 хвил. - визнає, що її повідомлення про шахрайство до АТ КБ «ПриватБанк» було несвоєчасним, на 02:55 хвил. - повідомляє, що в неї було забрано сім-картку через додаток Київстар. На питання оператора гарячої лінії АТ КБ «ПриватБанка» 3700 чи переходила ОСОБА_1 за гіперпосиланням, яке їй надіслали невідомі особи, на 07:00 хвил. та 07:29 хвил. розмови ОСОБА_1 визнає свою провину у тому, що перейшла за цим підозрілим гіперпосиланням для нібито "покращення мобільного інтернету".

Службою безпеки АТ КБ «ПриватБанк» шляхом аналізу аудіо файлів розмови ОСОБА_1 з оператором гарячої лінії АТ КБ «ПриватБанка» 3700, даних входів до акаунта «Приват24» клієнта ОСОБА_1 з 04 січня 2023 року по 31 січня 2023 року та банківських виписок встановлено, що перше звернення клієнтки ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» щодо шахрайських дій проти неї зафіксовано 31 січня 2023 року о 13:48:27 на службу підтримки банка 3700 з номера телефону НОМЕР_14 , в якому клієнтка повідомляє, що на пропозицію невідомої особи здійснила перехід за гіперпосиланням, невідома особа перевипустила СІМ-картку її фінансового мобільного номера телефону НОМЕР_13 та оформила кредити від її імені, знявши кошти.

Аналіз логів входів до акаунта «Приват24» ОСОБА_1 відобразив, що входи проводились не тільки з пристрою клієнтки ATU-L31|HUAWEI (IMEI - НОМЕР_17, IP - НОМЕР_19 провайдер Eurotranstelecom Ltd), але й з 25 січня 2023 року по 26 січня 2023 року з іншого пристрою M2006C3LG|REDMI (IMEI - НОМЕР_18, IP - НОМЕР_20 провайдер lifecell, IP - НОМЕР_21 провайдер Kyivstar). Додаткова інформація: 1. Дата проведення операцій: 25-26 січня 2023 року. 2. Сума збитків: 260 934,41 грн. 3. Карта: НОМЕР_5 . 4. Канал проведення операцій: (Приват24). 5. Тип проведення операцій: (АТМ).

Зміна паролю проводилась 2023-01-25 21:34:20. Контакт проведено (OK) НОМЕР_22 P24AOS2 changepasswd.

Було відкрито кредитну карту «Універсальна» НОМЕР_5 . Дата старта договора - 25 січня 2023 року.

Кошти знімались в банкоматі 25-26 січня 2023 року.

Картки клієнта було автоматично заблоковано системою моніторингу банка: Блокування карток: НОМЕР_16 2023-01-25 22:06:17. Однак, невідомі особи їх розблокували, пройшовши успішно верифікацію в чаті онлайн АТ КБ «ПриватБанк», знаючи персональні дані клієнта (конфіденційну інформацію). Розблокування карток відбулося 2023-01-25 22:35:47.

Таким чином, Служба безпеки АТ КБ «ПриватБанк» дійшла до висновку, що банк проводив операції за дорученням ОСОБА_1 і ідентифікував її за її фінансовим телефоном, тому клієнтка несе відповідальність за всі проведені операції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною третьою статті 1066 ЦК України визначено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Нормою частини першої статті 1067 ЦК України встановлено, що договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами.

Сторони не заперечували існування між собою кредитно-банківських відносин.

Згідно з частиною третьою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 1) надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором; 2) зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації (частина двадцята статті 38 Закону України «Про платіжні послуги»).

Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164 (тут і далі - Положення, у редакції, чинній на дату проведення оспорюваних операцій), користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Відповідно до пункту 141 Положення емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції(пункт 146 Положення).

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16 (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності (див. постанову Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 489/1649/17).

З огляду на викладене, у такій категорії справ встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставою вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18) (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позову ОСОБА_1 , оскільки позивачка сприяла своїми діями (перехід за гіперпосиланням) стороннім особам в отриманні доступу до власного акаунта «Приват24» з можливістю повністю розпоряджатися її фінансовим номером, її рахунками та коштами в АТ КБ «ПриватБанк», а також можливістюукладати кредитні угоди.

При цьому ОСОБА_1 визнано, а відповідачем підтверджено, що звернення до банку (31 січня 2023 року) з повідомленням про шахрайські дії та необхідністю блокування її карток відбувся вже після того, як всі транзакції по зняттю коштів були здійсненні, тобто запізно.

Разом із тим, встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк(див. постанову Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/17744/21(провадження № 61-9278св22)).

Таким чином, відповідальність за здійснення банківських операцій з переказу коштів, які заперечуються ОСОБА_1 , повністю покладається на саму позивачку.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на її особистих банківських рахунках.

Щодо вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договору

Згідно з частинами другою та третьою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частинами першою, другою, четвертою статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Статтею 652 ЦК України передбачено, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, однак в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах.

Тобто розірвання договору через істотну зміну обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли залишення відповідного правочину в силі призведе до завдання шкоди стороні, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на первісних умовах. При цьому можливість розірвання договору пов`язується безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, за істотної зміни обставин.

Оскільки позивачка підставою для розірвання кредитного договору зазначала протиправні дії банка, що не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав у задоволенні позову і в цій частині.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Козаренко Софія Вікторівна, залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов