Дата документу 30.09.2025 Справа № 334/2079/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2079/24 Головуючий у І інстанції: Добрєв М. В.
Провадження № 22-ц/807/1160/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначено, що 13.08.2010 між сторонами укладений шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2023, що набрало законної сили 23.01.2024, у справі № 334/10898/23.

24.04.2001 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлкою В.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 1395, ОСОБА_1 придбала 51/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Частина будинку, яку придбала відповідач, мала вигляд ізольованої квартири АДРЕСА_2 .

Після укладення шлюбу сторони стали разом жити за вказаною адресою. Оскільки житловий будинок, частину якого придбала ОСОБА_1 , було збудовано ще в 1959 році, то станом на 2010 рік він перебував в аварійному стані, не придатному для проживання.

У період 2012 - 2016 рр ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснили повну реконструкцію цієї частини будинку: було укріплено фундамент та несучі стіни, виконано бетонну стяжку підлоги, добудовано другий поверх, обладнано мансардний поверх та дах, утеплено зовнішні стіни будинку, встановлено нові віконні рами, реконструйовано систему водопроводу та каналізації, виконано всі оздоблювальні роботи всередині будинку. Крім того, було добудовано прибудову та терасу.

У зв`язку із проведеною реконструкцією частини будинку та фактичним зведенням двоповерхового будинку, при інвентаризації будинок став позначатися на плані літ. О-2.

25.06.2014 ОСОБА_1 подала до Інспекції державного архітектурного контролю у Запорізькій області Декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку за реєстраційним номером ЗП 03.

30.11.2016 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області було зареєстровано за номером ЗП 77 Декларацію ОСОБА_1 про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності.

Згідно з декларацією, було здійснено реконструкцію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , кількість поверхів 2, загальна площа 94,7 кв.м., житлова площа 68,2 кв.м., допоміжна площа 26,5 кв.м., площа літніх приміщень (тераса) 4,4 кв.м. Об`єкт вважається закінченим будівництвом, готовим до експлуатації.

На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок, літ. О-2, загальна площа 94,7 кв.м., житлова площа - 68,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_2 зазначав, що внаслідок реконструкції частини житлового будинку, яка була придбана ОСОБА_1 ще до укладання шлюбу, фактично було створено новий об`єкт нерухомості житловий будинок літ. О-2 по АДРЕСА_1 . Технічні характеристики об`єкта нерухомості значно збільшилися та покращилися, загальна та житлова площа об`єкта нерухомості збільшилася вдвічі, збільшилась поверховість будинку, внаслідок чого, відповідно, збільшилась ціна.

Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна, виконаним суб`єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс» 30.01.2024, вартість спірного об`єкта нерухомості у технічному стані до реконструкції, загальною площею 51,3 кв.м., без врахування земельної ділянки, складає 339000 грн, а вартість його у технічному стані після реконструкції, загальною площею 94,7 кв.м., без врахування земельної ділянки, складає 1589600 грн. Отже, вартість майна внаслідок реконструкції збільшилась майже в 5 разів.

Роботи з реконструкції будинку виконувались так званим господарським способом. Позивач брав участь в реконструкції будинку як особистою працею, так і грошовими коштами, мав стабільний дохід у формі заробітної плати, яку отримував в ПАТ «Запоріжсталь» і витрачав, в тому числі, на реконструкцію будинку. Позивач вважає, що існують підстави для застосування ст. 62 ч. 1 СК України та визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя спірного житлового будинку, а його частка у праві власності на спірний будинок складає .

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 просив суд: визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок, літ. О-2, загальна площа 94,7 кв.м., житлова площа - 68,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, літ. О-2, загальна площа 94,7 кв.м., житлова площа - 68,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року позов задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок літ. О-2, загальна площа 94,7 кв.м., житлова площа 68,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, літ. О-2, загальна площа 94,7 кв.м., житлова площа 68,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дьякової Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що аналіз доказів, доданих до позову, свідчить, що вони не підтверджують факту спільного інвестування сторін у майно, а пояснення свідків є суперечливими та неточними. Ані до позовної заяви, ані під час розгляду справи позивач не надав жодних квитанцій, розрахунків, записів, чеків та будь-яких інших платіжних доручень/квитанцій про сплату будівельних матеріалів, сантехніки, меблів, робіт та інших витрат на покращення умов частини спірного житлового будинку. Позивач не довів, що вартість майна істотно зросла та що він вкладав у це майно власні кошти чи трудові ресурси.

Крім того, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24.11.2016 у справі 317/2995/13-ц не є належним доказом у цій справі, оскільки воно не встановлює джерела фінансування. У тексті цього рішення зазначено, що будинок «було побудовано нею і її чоловіком», але ця фраза міститься в описовій частині рішення, а не в його мотивувальній частині, де судом встановлюються обставини у справі. У межах того провадження не розглядалося питання спільного фінансування або трудового внеску подружжя, а отже, це рішення не є належним доказом у цій справі. Більше того, у зазначеній справі ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні її позову, а ОСОБА_2 не був її стороною.

Надані позивачем копії правовстановлюючих документів на частину житлового будинку та документів, які підтверджують його реконструкцію, знаходилися вдома, а тому доступ до них мали обидві сторони. Вказані документи підтверджують тільки факт проведення ОСОБА_1 реконструкції будинку у час перебування сторін у шлюбі, однак будинок є її особистою приватною власністю та реконструкція здійснювалася за власні кошти відповідача. Факт наявності у ОСОБА_1 особистих коштів підтверджуються такими доказами.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя № 2-457/2001, яким визнано за ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування. Вказана квартира була продана за 12000 дол США, а отримані кошти вкладено у реконструкцію спірного будинку.

ОСОБА_1 також отримала 10000 дол США від батька своєї дитини від першого шлюбу на покращення житлових умов, що підтверджується розпискою.

Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, які суд першої інстанції не взяв до уваги.

Крім того, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дьякової Т.В. не заперечує, що за час перебування у шлюбі з позивачем, він мав стабільний дохід у формі заробітної плати, проте цей дохід повністю розподілявся на його обов`язки.

Так, з 2007 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту народження доньки, відповідач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Таким чином на утриманні позивача перебували дружина, малолітня дитина та її син від першого шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Від попереднього шлюбу позивач також має доньку ОСОБА_6 , 1996 р.н., та у час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, сплачував аліменти на її утримання в розмірі частини всіх видів свого заробітку.

Окрім того, за твердженням скаржниці, як до шлюбу, так і після його реєстрації позивач мав боргові зобов`язання перед банками, у зв`язку з чим, значну кількість грошових коштів він сплачував на погашення його особистих кредитів.

За твердженням скаржниці, позивач не мав фінансової спроможності на відновлення частини спірного житлового будинку та жодного внеску в його добудову не здійснив.

Суд першої інстанції безпідставно визнав об`єктом спільної сумісної власності та розподілив будинок, позбавивши майна її та дітей.

Звертала увагу на те, що ОСОБА_1 мала власний будинок площею 51,3 кв.м. Після добудови другого поверху загальна площа будинку склала 94,7 кв.м.

Таким чином, визнання за ОСОБА_2 права власності на частину всього будинку, що складає 47,35 кв.м. його площі порушує право відповідача на мирне володіння майном та засади справедливості.

При посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Однак матеріали справи таких доказів не містять.

Крім того, на думку скаржниці, наданий позивачем Звіт про незалежну оцінку майна станом на 30.01.2024 не є належним доказом у справі, оскільки його виготовлено не судовим експертом. А визначення ринкової вартості спеціалістом проведено з порушенням вимог п. 15 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440, що призвело до завищення вартості об`єкта оцінки та необ`єктивного оцінювання попереднього об`єкта.

У своєму відзиві ОСОБА_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Зазначає, що суд першої інстанції вже надав оцінку обставинам, на які посилається відповідач. Оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Дьякова Т.В. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволені позову.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Аворник Л.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, оцінивши всі подані сторонами докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 , адже суд встановив наявність факторів, передбачених ст. 62 СК України, які дають підстави для визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін житлового будинку, літ. О-2, за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким виском з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 13.08.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2023р. у справі №334/10898/23 за позовом ОСОБА_1 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 23.01.2024 р.

Із матеріалів інвентарної справи на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , наданих ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що 24.04.2001р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлкою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1395, ОСОБА_3 , тобто відповідач, придбала 51/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 24.04.2001р. ОСОБА_3 купила у ОСОБА_8 51/100 частину жилого будинку АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 590 кв.м розташований жилий будинок, цегла, жилою площею 43,8 кв.м, зазначений в плані літерою «А», жила прибудова, цегла, жилою площею 8,3 кв.м, зазначена в плані літерою «А1».

Відповідно до експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літера «А-А1» по АДРЕСА_1 , складеною техніком Запорізького МБТІ станом на 09.04.2001р., загальна площа квартири АДРЕСА_5 складала 51,3 кв.м, з них житлова 25,4 кв.м.

51/100 частина будинку по АДРЕСА_1 , яку придбала відповідачка за договором купівлі-продажу, мала вигляд ізольованої квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 51,3 кв.м, в житловому будинку «А-А1».

Згідно з актом приймання індивідуального домоволодіння, складеним виконавчим комітетом Ради депутатів трудящих м. Запоріжжя, житловий будинок по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію 22.06.1961р.

Відповідно до даних технічної інвентаризації в період 2012-2016р.р. здійснено повну реконструкцію частини будинку, що належала відповідачці.

У зв`язку із проведеною реконструкцією частини будинку та фактичним зведенням двоповерхового будинку, при інвентаризації будинок після реконструкції став позначатися на плані літерою «О-2».

25.06.2014р. ОСОБА_1 подала до Інспекції державного архітектурного контролю у Запорізькій області Декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку за реєстраційним номером ЗП 03.

30.11.2016р. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області було зареєстровано за номером ЗП 77 Декларацію ОСОБА_1 про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності. Код об`єкта згідно з класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 1110.3 - будинки садибного типу. Згідно із декларацією було здійснено реконструкцію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , кількість поверхів 2, кількість квартир у житловому будинку 1, загальна площа 94,7 кв.м., житлова площа 68,2 кв.м., допоміжна площа 26,5 кв.м., площа літніх приміщень (тераса) 4,4 кв.м. Інженерне обладнання об`єкта: холодне водопостачання, водовідведення, індивідуальні опалювальні установки. Об`єкт вважається закінченим будівництвом, готовим до експлуатації.

У матеріалах справи міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок, літ. О-2, загальна площа 94,7 кв.м., житлова площа - 68,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власник - ОСОБА_1 , для державної реєстрації подано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта ЗП 77 від 30.11.2016р.

У проекті реконструкції квартири АДРЕСА_3 , складеному архітектором ПП Швацькою Т.В., відображені технічні характеристики об`єкта нерухомості після реконструкції, будматеріали, використані при будівництві.

Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна, складеним суб`єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс» 30.01.2024р., вартість житлового будинку (літ. О-2) за адресою: АДРЕСА_1 , у технічному стані до реконструкції, загальною площею 51,3 кв.м., без врахування земельної ділянки, складає 339 000 грн., а вартість його у технічному стані після реконструкції, загальною площею 94,7 кв.м., без врахування земельної ділянки, складає 1 589 600 грн.

Відповідно до записів в трудовій книжці ОСОБА_2 в період 2012-2016р.р. він був працевлаштований, працював старшим майстром термічного відділення в цеху холодної прокатки № 1 ПАТ «Запоріжсталь».

Позивачем надано витяги з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), згідно з якими зокрема в період 2012-2016р.р. ОСОБА_2 отримував дохід від ПАТ «Запоріжсталь», суми доходу зазначені за кожний звітний рік помісячно.

Одним із центральних елементів механізму правового регулювання майнових відносин подружжя є презумпція спільного майна подружжя. Тягар доказування того, що презумпція є хибною, покладається на особу, яка заявляє про інший, ніж встановлено презумпцією, порядок речей.

Законним режимом майна подружжя є режим спільної власності, який діє, якщо шлюбним договором не встановлені інші правила. Так, відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна,

за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені

з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Так, частиною другою статті 60 СК України встановлена презумпція, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності майна подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю.

Зі змісту частини другої статті 60 СК України вбачається, що для застосування презумпції спільності майна подружжя у судовому процесі необхідно встановити наявність між жінкою та чоловіком зареєстрованого у належному порядку шлюбу та факт придбання майна під час перебування їх у шлюбі. Отже, той, хто вважає, що певна річ є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, має підтвердити таке: а) факт перебування жінки та чоловіка у шлюбі протягом певного часу; б) час придбання спірного майна.

Оскільки презумпція спільної сумісної власності подружжя належить

до спростовних, то зацікавлена особа може довести, що майно було придбано

у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява про те, що річ була придбана на її кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно.

Частиною першою, другою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується під час укладення договорів одним з подружжя.

Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/14-ц сформульовано правовий висновок про те, що відповідно до статі 60 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту статті 62 СК України випливає, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Так, матеріалами справи підтверджено, що внаслідок реконструкції частини житлового будинку, яка була придбана ОСОБА_1 до укладання шлюбу з позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2001р., було фактично створено новий об`єкт нерухомості житловий будинок літ. О-2 по АДРЕСА_1 .

Технічні характеристики об`єкту нерухомості значно збільшилися та покращилися. Замість частини будинку загальною площею 51,3 кв.м та житловою площею 25,4 кв.м, було збудовано двоповерховий одноквартирний будинок загальною площею 94,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., оснащений відповідним інженерним обладнанням. Загальна та житлова площа об`єкта нерухомості значно збільшилася, збільшилась поверховість будинку, внаслідок чого збільшилась його ціна.

Збільшення ціни спірного об`єкта нерухомості підтверджено звітом про незалежну оцінку майна від 30.01.2024р., згідно з яким вартість житлового будинку (літ. О-2) за адресою: АДРЕСА_1 , у технічному стані до реконструкції, загальною площею 51,3 кв.м., без врахування земельної ділянки, складає 339 000 грн., а вартість його у технічному стані після реконструкції, загальною площею 94,7 кв.м., без врахування земельної ділянки, складає 1 589 600 грн.

Звіт про незалежну оцінку майна виконано суб`єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс», що діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності №63/2023 від 14.02.2023р.

Звіт складено особою, уповноваженою на здійснення оціночної діяльності, він є належним та допустимим доказом. Відповідачкою ОСОБА_1 оцінка майна, здійснена відповідно до вказаного звіту про незалежну оцінку майна, не спростована, доказів неправильності або неповноти звіту про оцінку майна не надано.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем доведено істотність збільшення вартості спірного майна. При цьому істотне збільшення вартості майна викликано саме якісними змінами характеристик самого об`єкта нерухомості. А первинний об`єкт нерухомості, який належав відповідачці, по суті розчинився, нівелювався, втратився у порівнянні із новим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу сторін.

Дослідивши наявні у справі докази та обставини справи, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що збільшення вартості спірного майна пов`язане зі спільними трудовими та грошовими затратами сторін.

Так, судом встановлено, що 13.08.2010р. сторони по справі уклали шлюб, який було в подальшому розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2023р. Під час шлюбу сторони постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Реконструкцію будинку було здійснено сторонами в 2012-2016р.р. з метою поліпшення умов проживання сім`ї і в інтересах сім`ї.

Роботи з реконструкції будинку виконувались господарським способом, тобто власними силами та для власних потреб.

Сторони не заперечували, що на час здійснення реконструкції будинку вони перебували в шлюбі, проживали разом, вели спільне господарство.

Позивач надав докази того, що протягом всього часу перебування сторін в шлюбі, включаючи 2012-2016р.р., він мав постійний дохід у вигляді заробітної плати в ПАТ «Запоріжсталь».

З урахуванням ч. 2 ст. 61 СК України, правильним є також висновок суду, що заробітна плата позивача як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя була використана в тому числі на витрати, пов`язані з реконструкцією спірного майна.

Показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 допитаних під час розгляду справи в суді першої інстанції, підтверджено як участь позивача ОСОБА_2 у грошових витратах при здійсненні будівництва, так і його трудові затрати. Згідно з показаннями свідків саме позивач здійснював закупівлю будівельних матеріалів, брав безпосередню участь у виконанні робіт при будівництві будинку.

У рішенні апеляційного суду Запорізької області від 24.11.2016р. у справі №317/2995/13-ц, провадження №22-ц/778/4728/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_12 про визнання права власності зазначено, що при зверненні до суду ОСОБА_1 вказувала, що за роки проживання у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , нею і її чоловіком було добудовано другий поверх у приватній власності. Це також підтверджує участь позивача у реконструкції спірного будинку та визнання відповідачкою цієї обставини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мав фінансової спроможності на відновлення частини спірного житлового будинку та не довів своєї участі у будівництві будинку спростовуються матеріалами справи.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2001р. у справі № 2-457/2001 доводить лише той факт, що за ОСОБА_3 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування. Однак, жодних доказів того, що вказана квартира відповідачем була продана приблизно за 12000 доларів США, а на грошові кошти від її продажу відповідачка здійснила реконструкцію спірної частини житлового будинку (придбання будівельних матеріалів, сантехніки, меблів та іншого) матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що походження розписки про передачу грошових коштів від імені ОСОБА_13 невідоме. Вказана розписка датована 12.06.2024р., тобто вже після звернення ОСОБА_2 до суду із позовом та відкриття провадження у справі, тому не може бути належним доказом у цій справі.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14.02.2023 у справі № 759/864/20 вказав, що відповідно до частини п`ятої статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що надані відповідачем розписки не спростовують презумпції права спільної сумісної власності на майно, придбане подружжям в період шлюбу, оскільки такі розписки не оформлені як договори дарування, не посвідчені нотаріально.

Апеляційний суд вважає, що відповідач не надала доказів наявності у неї особистих грошових коштів, за рахунок яких було здійснено реконструкцію спірного будинку, або наявності у неї джерел доходу на час здійснення реконструкції, не надала суду доказів на підтвердження обставин здійснення реконстуркції. Скаржниця не заперечувала, що, що на час здійснення реконструкції будинку сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Отже, реконструція була здійснена за рахунок спільних коштів/заграт подружжя.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції встановив наявність факторів, передбачених ст. 62 СК України, які дають підстави для визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін житлового будинку, літ. 0-2, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позначення в технічному паспорті окремого будинку - літ. 0-2 та реєстрація права власності на житловий будинок літ. 0-2 по АДРЕСА_1 свідчить саме про створення нового об`єкта нерухомості.

Наявні у справі докази в їх сукупності доводять, що внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, зокрема і ОСОБА_2 , сторони під час перебування у шлюбі здійснили повне перетворення спірного об`єкта нерухомості, внаслідок чого відбулося істотне збільшення вартості майна.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дьякової Тетяни Вікторівнислід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: