Провадження №22-ц/812/1404/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Шурмою Є.М.,

за участю представника позивача адвоката Подорожнього А.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №490/2999/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем, на рішення, яке ухвалив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 29 квітня 2025 року, повний текст складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (далі ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», Товариство) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позов мотивовано тим, що 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено кредитний договір №08/10/2007/840 К-2941, на підставі якого ВАТ КБ «НАДРА» надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 60000 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено договір поруки, відповідно до якого у разі невиконання позичальником умов кредитного договору, поручитель стає солідарним боржником та відповідає перед Банком всім своїм майном, яке йому належить на праві власності та особистими коштами (пункт 1 договору поруки). У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ВАТ КБ «НАДРА» звернулося до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з Відповідачів. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва у справі №1423/13317/2012 від 25 жовтня 2012 року позовні вимоги ВАТ «КБ ««НАДРА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №08/10/2007/840 К-2941 від 23 жовтня 2007 року в сумі 69936,75 дол. США, еквівалент 558969 грн 47 коп. Згідно договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, укладеного між ПАТ «КБ ««НАДРА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП», право вимоги за кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Згідно договору № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги від 30 вересня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» (Первинний кредитор) та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (Новий кредитор), право вимоги за кредитним договором та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» адреса: 49019, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Академіка Белелюбського, буд. 54, офіс 402; , разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 травня 2024 року по справі № 1423/13314/2012, провадження 66/490/112/2024, заяву ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було задоволено та замінено сторону стягувача у виконавчих листах, виданих на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва по справі № 1423/13317/2012 від 25 жовтня 2012 року. На момент відступлення права вимоги за вищевказаними договорами і дотепер відповідачі не виконали в повному обсязі рішення суду про стягнення заборгованості. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Розмір 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, нарахованих на суму боргу, становить 10111,13 дол. США.

Посилаючись на викладене та на позиції Великої Палати Верховного Суду, враховуючи трирічний строк позовної давності, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 10111,13 доларів США та понесені судові витрати й витрати на правову допомогу.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Сіхарулідзе Д.Г. зазначав, що відповідач не погоджується із вказаними вимогами про стягнення заборгованості, до того ж ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» не набуло право вимоги на стягнення 3% річних у зв`язку з цим просив відмовити у задоволенні позову. Звертав увагу суду на те, що позивач не надав розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за основним боргом, пропустив позовну давності на звернення з відповідним позовом та не надав доказів ухилення відповідача від виконання судового рішення. Також зазначає про можливість зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з принципи розумності, справедливості та пропорційності. Представник звернув увагу суду на те, що позивач не зазначив залишок суми боргу, отже не довів розмір нарахованих 3% річних. Представник відповідача також вказує про неспівмірність обґрунтованості та пропорційності витрат на правничу допомогу зі складністю справи.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2025 року з урахуванням ухвали того ж суду від 12 травня 2025 року про виправлення описки позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто на користь ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 9111 доларів США 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також по 2163 грн. 08 коп. судового збору з кожного.

Рішення суд умотивував тим, що оскільки за результатами виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Центрального районного суду міста Миколаєва про стягнення коштів з боржників 20 лютого 2017 року було здійснено часткове примусове погашення за рахунок реалізації рухомого майна боржника, а з 20 лютого 2017 року по 23 лютого 2022 року боржники рішення суду не виконували та погашення боргу в межах виконавчих проваджень не відбувалося, суд здійснив розрахунок 3% річних з урахування формули та наявної суми заборгованості на момент звернення до суду та дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Додатковим рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 087 травня 2025 р. стягнуто з відповідачів на користь позивача по 5000 грн судових витрат на надання професійної допомоги з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Сіхарулідзе Д.Г. вказує, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відсутні належні докази повного невиконання зобов`язання. Так, позивач не надав жодного підтвердження того, що зобов`язання не було виконане повністю, що сума 9111 дол. США не була частково чи повністю погашена, або що стягнення заставного майна не вплинуло на суму боргу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування лежить на позивачеві. В судовому засіданні встановлено часткове виконання боргу саме за рахунок предмета застави, але суд не оцінив належним чином аргументи відповідача щодо реалізації застави, непропорційності суми 3% річних. Крім того,

суд першої інстанції не застосував принцип пропорційності при визначенні суми 3% річних. Відповідно до правових висновків ВП ВС у справі № 902/417/18, суд зобов`язаний зменшити неустойку, якщо вона непропорційна і виконує каральну функцію. У цій справі йдеться про понад 9000 доларів США без доведених збитків, особливо із врахуванням, неможливості виконання рішення у зв`язку із перебуванням майна під арештом. Також, адвокат вказує, що позивач заявив вимогу у 2024 році, але розраховує 3% річних з 2017 року, фактично за 6 років, що прямо суперечить статті 257 ЦК України. Верховний Суд у справах № 464/3790/16-ц, №373/2054/16-ц, №132/1006/19 вказує: 3% річних підлягають стягненню лише за три роки до подання позову. Факт воєнного стану не дає права кредитору накопичувати санкції понад межі, передбачені законом. Фактично у даній справі позивач нарахував та стягнув 3% річних за майже 6 років. Позовна вимога була подана у 2024 року, хоча останні дії за зобов`язанням мали місце ще у 20172018 роках. Вимога про стягнення 3% річних за більш ніж 6 років повністю спотворює логіку строків позовної давності, визначену статтями 256268 ЦК України. Крім того, застосування положень воєнного стану не може автоматично «заморожувати» всі вимоги в інтересах кредитора. Воєнний стан має виключний захисний характер для осіб, що не можуть реалізувати свої права, а не для накопичення штрафних санкцій впродовж багатьох років. На думку представника відповідача, змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає принципам, встановленим ГК України, та спотворює дійсне правове призначення неустойки, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання, стягнення штрафних санкцій перетвориться на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, що не відповідає вимогам справедливості, добросовісності та розумності. Наведене безумовно свідчить про те, що нарахована позивачем інфляційні збитки не відповідають наслідкам порушення відповідачем зобов`язання за договором.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без мін, посилаючись на безпідставність її доводів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним положенням закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матерів справи, 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено кредитний договір №08/10/2007/840 К-2941, на підставі якого ВАТ КБ «НАДРА» надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 60000 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов цього кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено договір поруки, відповідно до якого у разі невиконання позичальником умов кредитного договору, поручитель стає солідарним боржником та відповідає перед Банком всім своїм майном, яке йому належить на праві власності та особистими коштами (пункт 1 договору поруки) (том 1, а.с. 47-52).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва у справі №1423/13317/2012 від 25 жовтня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитний договір №08/10/2007/840 К-2941: по кредиту - в сумі 36395,12 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 17766,76 дол. США, пеню за порушення строку виконання зобов`язання - 8268,24 дол. США, штраф за порушення умов кредитного договору - 6000,0 дол. США, комісію в сумі 1506,63 дол. США, а всього - 69936,75 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти України за курсом НБУ 558969,47 грн., а також судовий збір в сумі по 1609,50 грн. з кожного.

25 жовтня 2012 року Центральний районний суд видав виконавчі листи у справі № 1423/13317/2012 про стягнення солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості по кредиту в сумі 36395.12 дол. США, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у сумі 17766.76 дол. США, пені за порушення строку виконання зобов`язання у сумі 8268.24 дол. США, штрафу за порушення умов кредитного договору у сумі 6000.00 дол. США, комісії в сумі 1506.63 дол. США, а всього - 69936.75 дол. США, що складає еквівалент за курсом НБУ 558969.47 грн, та судового збору в сумі по 1609.50 грн з кожного, які у подальшому були пред`явлені до примусового виконання (том 1, а.с. 149-153).

Згідно договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» (далі - ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП») право вимоги до позичальника за кредитним договором №08/10/2007/840 К-2941 та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» (том 1, а.с. 18-23).

Згідно договору № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги від 30 вересня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» (Первисний кредитор) та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (Новий кредитор), право вимоги до позичальника за кредитним договором №08/10/2007/840 К-2941 та всіма іншими похідними договорами перейшло до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (том 1, а.с. 27-30, 45, 46).

Ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 травня 2024 року по справі № 1423/13317/2012, провадження 66/490/112/2024, заяви ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було задоволено та замінено сторону стягувача у виконавчих листах, виданих на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва по справі № 1423/13317/2012 від 25 жовтня 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №08/10/2007/840 К-2941 від 23 жовтня 2007 року в сумі 69936,75 дол. США, еквівалент 558969,47 грн.

Суд також встановив, що було відкрито виконавче провадження №48075154 з примусового виконання виконавчого листа №1423/13317/2012, виданого 25 жовтня 2012 року Центральним районним судом міста Миколаєва про солідарне стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 69936,75 дол. США, в межах якого Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в примусовому порядку було реалізовано рухоме майно боржника, а саме - транспортний засіб (том 1, а.с. 154, 143-148).

20 лютого 2017 року на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» перераховано кошти у розмірі 97462,73 грн., з урахуванням офіційного валютного курсу НБУ, встановленого для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора), сума стягнутих грошових коштів складає 3579,18 дол. США. 20 лютого 2017року на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» перераховано кошти у розмірі 90909,10 грн., з урахуванням офіційного валютного курсу НБУ, встановленого для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора), сума стягнутих грошових коштів складає 3338,51 дол. США.

Як вбачається з ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2025 року, яка залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року, постанову головного державного виконавця Центрального ВДВС Лінника А.О. від 09 квітня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 52259251 скасовано, зобов`язано головного державного виконавця Центрального ВДВС Лінника А.О. продовжити проводити подальші виконавчі дії щодо боржника ОСОБА_3 та провести перерахунок залишку заборгованості з урахуванням норм чинного законодавства за офіційним валютним курсом НБУ, що встановлений для відповідної валюти на день платежу.

18 липня 2024 року державний виконавець у межах виконавчого провадження № 52259251 на банківські рахунки ТОВ «Брайт Інвестмент» перерахував кошти у розмірі 560578.97 грн, що з урахуванням офіційного валютного курсу НБУ, встановленого до відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора), складає 13520.96 долара США.

Отже, судом першої інстанції було встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що на день звернення з позовною заявою у справі, яка переглядається 17 квітня 2024 року, сума заборгованості відповідачів у межах виконавчого провадження № 52259251 з виконання рішення суду у справі №1423/13317/2012 складала 63019,06 дол. США.

Доказів на виконання рішення суду про стягнення заборгованості в більшому розмірі відповідачі не надали.

Посилаючись на те, що рішення суду про стягнення кредитної заборгованості відповідачами в повному розмірі не виконано, позивач просив суд стягнути з них солідарно 3% річних на підставі вимог статті 625 ЦК України за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 10111,13 доларів США. (а.с. 12-13).

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково, не погодившись із розрахунком позивача.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду правильним із таких міркувань.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд багаторазово виснував про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.

Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання трьох процентів річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Враховуючи, що станом на 01 травня 2017 року рішення суду про стягнення кредитної заборгованості було виконано в примусовому порядку лише частково, за рахунок реалізації державним виконавцем майна боржника, що свідчить про порушення грошового зобов`язання, суд першої інстанції правильно зробив висновок, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Такий висновок узгоджується з наведеними положеннями закону та сталою судовою практикою.

Крім того, слід зазначити, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду виникає як до боржника так і до поручителя, оскільки останній, у зв`язку з винесенням судового рішення про стягнення заборгованості також набув статусу боржника.

Так, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом статей 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина 2 статті 554 ЦК України).

Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору.

В даному випадку, умовами п. 1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед Кредитором у повному обсязі.

Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання Зобов`язань, вказаних у пункті 1.1. цього договору повністю чи в будь-якій його частині як від позичальника, так і поручителя як солідарно, так і від кожного окремо.

Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язання, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому (пункт1.3 договорів Поруки).

Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань у повному об`ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами (пункт 1.4 договорів поруки).

Відтак, сторонами на підставі приписів статей 6, 554, 628 ЦК України в умовах договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник.

Оскільки у справі, яка переглядається, позивачем доведено порушення відповідачами грошових зобов`язань, що виникли з рішення суду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про обґрунтованість позову та його часткове задоволення, стягнувши з відповідачів суму трьох процентів річних, здійснивши власний у розрахунок, який нічим не спростований.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які правильність таких висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо посилання представника відповідача на те, що позов заявлений за межами позовної давності.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано погодився із періодом розрахунку позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат - з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частина 1 статті 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Згідно частини 3 статті 267 ЦК України заява про застосування строків давності може бути подана лише до винесення судом рішення.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початку їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Тому початок перебігу строку за вказаних обставин починається з наступного дня після відповідної календарної дати.

Між тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України, на час дії карантину продовжуються автоматично.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, та було скасовано з 01 липня 2023 року.

Окрім того, відповідно до пункту 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в країні запроваджено воєнний стан, який на даний час триває.

Разом з тим, відповідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) .

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 (провадження № 61-14740ск23) щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що Товариство звернулося до суду з позовом 17 квітня 2024 року та вимагає стягнення 3% річних з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, то, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який вважав, що позивач не пропустив позовну давність.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявності підстав для зменшення відсотків річних через їх неспрпівмірність.

У постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

Натомість у справі, що переглядається, в суді першої інстанції відповідач просив зменшити лише розмір штрафних санкцій, тоді як передбачене статтею 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отримання компенсації від боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року). При цьому відповідач доказів на існування порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності як виняткових підстав для зменшення відсотків річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, суду не надавав. До того ж розмір 3 % річних, стягнутий судом першої інстанції, не перевищує розмір основного боргу за кредитним договором, тому відсутні підстави для його зменшення.

З огляду на викладене апеляційний суд не встановив підстав для зменшення розміру 3 % річних, нарахованих позивачем на підставі частини другої статті 625 ЦК України, та відповідно - для скасування (зміни) оскаржуваного судового рішення.

Оскільки при ухваленні рішення суд повно та всебічно встановив обставини справи на підставі наявних у справі та проаналізованих відповідно до статті 89 ЦПК України доказів, надав їм належну правову оцінку, визначившись із характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дотримався вимог процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування в силу статті 375 ЦПК України.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги, залишення без змін рішення суду, яким позов задоволений, та на положення статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судом апеляційної інстанції судових витрат, які у цій справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана його представником Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем, залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повна постанова складена 24 вересня 2025 року