ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 645/488/24

провадження № 61-5975св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Харківської міської ради - Кукуєвої Вікторії Іванівни на постанову Харківського апеляційного суду від 20 березня 2025 року в складі колегії суддів Яцини В. Б.,Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт його проживання разом зі спадкодавцем - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

26 вересня 2024 року рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова (раніше - Фрунзенський районний суд м. Харкова) в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що надані позивачем письмові докази та покази свідків у їх сукупності не є достатніми доказами наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сім`ї в розумінні статті 3 Сімейного кодексу (далі - СК) України. Наявність у позивача документів, пов`язаних із смертю та захороненням ОСОБА_2 , та інші досліджені судом докази беззаперечно не підтверджують факту перебування позивача у сімейних відносинах із спадкодавцем, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків з померлим, а може підтвердити лише їх спільне проживання, що не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

20 березня 2025 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова (раніше - Фрунзенський районний суд м. Харкова) від 26 вересня 2024 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд керувався тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків, які відповідачем не спростовані, та які у їх взаємозв`язку свідчать про те, що позивач не менше п`яти років перебував зі спадкодавцем ОСОБА_2 у близьких відносинах, спадкодавець довіряв позивачу ключі від своєї квартири, за його ініціативою той переїхав до його квартири та ночував, опікувався його станом здоров`я, забезпечував його харчуванням. Факт постійного проживання ОСОБА_1 з вітчимом ОСОБА_2 підтверджується актом від 20 лютого 2023 року, підписаним мешканцями будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , де позивач зареєстрований, його участю у проведенні ремонтних робіт балкону за місцем реєстрації померлої ОСОБА_3 . Той факт, що позивач не надав до суду документів про ведення ним зі спадкодавцем спільного господарства, не спростовує встановлених судом на підставі показань свідків тих обставин, що позивач повністю опікувався життям спадкодавця, що, з огляду на їх тривале спільне проживання та наявність спільних інтересів, є ознакою ведення спільного господарства. Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки, що спадкодавець сам вважав їх відносини з позивачем близькими до відносин батька з сином, що підтверджено показаннями свідків.

Апеляційний суд вказав, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 травня 2024 року та постановою Верховного Суду від 03 грудня 2024 року в справі № 638/2270/23 позов ОСОБА_1 - задоволено, встановлено факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

07 травня 2025 року представник Харківської міської ради - Кукуєва В. І. засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 522/25049/16-ц, від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 23 вересня 2021 року в справі № 204/6931/20, від 03 листопада 2022 року в справі № 361/4744/19, від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21, від 26 жовтня 2023 року в справі № 522/14664/21, від 29 листопада 2023 року в справі № 756/3889/20, від 19 червня 2024 року в справі № 554/6033/22, про те, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю; одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї; має бути встановлена і доведена саме сукупність усталених обставин та відносин.

Апеляційний суд застосував нерелевантну практику Верховного Суду, яка стосується встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а не факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що частина висновків Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не стосуються застосування статті 1264 ЦК України. Позбавлення його спадщини буде надмірним тягарем, непропорційним меті законодавчого обмеження щодо встановлених умов прийняття спадщини, цим буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Він є власником 1/2 частини спірної квартири в порядку спадкування після смерті матері, іншу 1/2 він має намір успадкувати після смерті вітчима. Докази у справі підтверджують факт його проживання з вітчимом однією сім`єю більше п`яти років до відкриття спадщини.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 матір`ю позивача записана ОСОБА_4

25 листопада 1968 року шлюб між батьками позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу дружині присвоєне прізвище « ОСОБА_6 ».

20 травня 1983 року мати позивача ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_2 . Після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ».

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2023 року в справі № 638/2270/23 встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_3 . Постановою Харківського апеляційного суду від 07 травня 2024 року вказане рішення залишене без змін.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належала на праві спільної сумісної власності однокімнатна квартира АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 серпня 1999 року, реєстраційний номер № 8-99-198296.

18 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: 1/2 квартири АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л. В. заведена спадкова справа № 4/2023.

За життя ОСОБА_2 заповіту не залишив. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 . Заяв від інших спадкоємців не надходило, що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алексєєвої Л. В. від 06 листопада 2023 року № 354/01-16.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 листопада 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують родинні та інші відносини із спадкодавцем.

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Основу спадкування за законом становить принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.

Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) та Верховний Суд в постанові від 19 червня 2024 року в справі № 554/6033/22, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно мешкають і ведуть спільне господарство. Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки. Однак ОСОБА_2 був вітчимом ОСОБА_1 .

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду в постановах від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року в справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року в справі № 522/14664/21, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судом, постанова апеляційного суду не суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року в справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року в справі № 522/14664/21, від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) та від 19 червня 2024 року в справі № 554/6033/22, зазначеним в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

У справі, що переглядається, такі обставини апеляційним судом встановлені.

Ухвалюючи рішення про встановлення факту проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи ОСОБА_1 та подані ним докази, зробивмотивований висновок про доведеність належними, достатніми та допустимими доказами факту його спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, ведення з ним спільного господарства, спільного побуту, наявності у них взаємних прав та обов`язків більше п`яти років до моменту смерті спадкодавця.

Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були, як між батьком та сином. Коли мати захворіла ОСОБА_10 їздив на квартиру, де вона жила з вітчимом, жив там два роки, а після смерті матері «забрав» батька до себе на АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 жив з ОСОБА_1 до своєї смерті.

Свідок ОСОБА_11 повідомила, що з п`яти років ОСОБА_1 жив зі своїми батьками на АДРЕСА_2 . З батьками завжди мав теплі стосунки. Коли у 2017 році мати позивача захворіла, то ОСОБА_1 жив з ними на АДРЕСА_7. Коли мати позивача у 2019 році померла, то він переїхав до себе на АДРЕСА_2 і «забрав» батька з собою, а влітку вони жили на дачі. Відносини між ними були, як між рідними.

Свідок ОСОБА_12 повідомила, що є сестрою позивача. Їх батьки жили на АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 . Із 2017 року, коли захворіла мати позивача, він переїхав до неї і постійно перебував за місцем проживання батьків. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_4 і, оскільки вітчим ОСОБА_2 не міг без матері обходитися, ОСОБА_1 вирішив, що продовжувати жити разом з вітчимом. Вони жили на дачі за межами м. Харкова і періодично приїздили на квартиру на АДРЕСА_6 . У цій квартирі брат також робив усі ремонтні роботи.

Свідок ОСОБА_13 повідомила суду, що вона є невісткою позивача. За словами свідка з 2017 року позивач переїхав на АДРЕСА_6 , де перебував за місцем проживання батьків ОСОБА_8 , оскільки мати ОСОБА_1 сильно хворіла. Свідок та син регулярно раз на тиждень навідували ОСОБА_1 та його батьків. Господарство ОСОБА_1 з батьками вів спільне, займався ремонтними роботами в квартирі. Після смерті матері позивача він вирішив «забрати» ОСОБА_2 жити до себе на АДРЕСА_2 , а влітку вони проживали на дачі, іноді їздили на АДРЕСА_6 .

Відповідно до акта від 20 лютого 2023 року, складеного за підписами мешканців будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 з вересня 2017 року став постійно проживати зі своєю матір`ю та вітчимом за адресою: АДРЕСА_3 . До серпня 2019 року у вказаній квартирі проживала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . До січня 2023 року у квартирі проживав ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 проживає у квартирі з вересня 2017 року дотепер.

За договором-замовлення на ритуальні послуги від 18 січня 2023 року замовником вказаних послуг на поховання померлого ОСОБА_2 вказаний ОСОБА_1 .

Матеріали справи містять копію кошторису від 25 травня 2018 року, складеного Приватним підприємством «СТАККАТО» на замовлення ОСОБА_1 , щодо придбання ОСОБА_1 будматеріалів на суму 209,00 грн для відновлювальних робіт балкону у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд встановив, що позивач повністю опікувався життям спадкодавця, що, з огляду на їх тривале спільне проживання та наявність спільних інтересів, є ознакою ведення спільного господарства. Сам спадкодавець вважав відносини з позивачем близькими до відносин батька з сином, що підтверджено показаннями свідків.

Оцінивши докази справи в сукупності, апеляційний суд виснував, що позивач не менше п`яти років перебував зі спадкодавцем ОСОБА_2 у близьких відносинах, спадкодавець довіряв позивачу ключі від своєї квартири, за його ініціативою той переїхав до його квартири та ночував, опікувався його станом здоров`я, забезпечував харчуванням.

Крім того, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 травня 2024 року та постановою Верховного Суду від 03 грудня 2024 року в справі № 638/2270/23, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі встановлених обставин апеляційний суд зробив висновок про те, що між позивачем та спадкодавцем виникли відносини, які є більш близькими, аніж надання допомоги одинокій літній людині. З огляду на те, що спадкодавець не переоформлював право користування своєю квартирою на позивача, їх відносини ґрунтувались на довірі та не мали формального характеру, відсутність прізвища позивача у платіжних документах з оплати комунальних послуг не спростовує показань позивача, допитаного як свідка, що саме він сплачував за комунальні послуги під спільного проживання зі спадкодавцем протягом не менше п`яти років до дня смерті останнього.

Доводи касаційної скарги щодо недостатності доказів на підтвердження обставин проживання зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини зводяться до переоцінки доказів у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Висновок апеляційного суду про задоволення позовних вимог обґрунтований посиланням на усі зібрані в справі доказів в їх сукупності. Порушень порядку надання та отримання доказів апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена судом апеляційної інстанцій, тому суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Касаційна скарга мотивована також тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16, від 23 вересня 2021 року в справі № 204/6931/20, від 29 листопада 2023 року в справі № 756/3889/20.

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і всправі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. Водночас встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.

Постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16, від 23 вересня 2021 року в справі № 204/6931/20 стосуються правильного застосуваннястатті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах. У наведених справах сформульовано правовий висновок про те, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Відносини у справі, що переглядається, стаття 74 СК Українине регулює, тому висновки Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року в справі № 522/25049/16, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16, від 23 вересня 2021 року в справі № 204/6931/20 незастосовні до спірних правовідносин.

У постанові від 29 листопада 2023 року в справі № 756/3889/20зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Однак у цій справі досліджувався факт проживання однією сім`єю вітчима й пасинка, а не чоловіка та жінки без шлюбу, що свідчить про відмінність порівнюваних спірних правовідносин.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, апеляційний суд послався на нерелевантну практику Верховного Суду, а саме постанови від 09 жовтня 2024 року в справі № 644/4646/23, від 22 травня 2024 року в справі № 127/3108/23, від 26 липня 2023 року в справі № 641/3893/20, від 07 червня 2023 року в справі № 227/5018/21, від 14 грудня 2022 року в справі № 198/132/21, такі посилання не становлять підставу скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 644/4646/23, від 22 травня 2024 року в справі № 127/3108/23, від 26 липня 2023 року в справі № 641/3893/20, від 07 червня 2023 року в справі № 227/5018/21, від 14 грудня 2022 року в справі № 198/132/21, на які, зокрема, послався апеляційний суд, сформульовано правовий висновок про застосування частини третьої статті 1268 ЦК України, зазначено, що для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

У цій справі предметом вирішення є належність позивача до четвертої черги спадкоємців на підставі статті 1264 ЦК України, а не встановлення факту прийняття спадщини з урахуванням частини третьої статті 1268 ЦК України, тому апеляційний суд послався на частину висновків Верховного Суду, які не регулюють спірні правовідносини, однак це не призвело до неправильного вирішення справи, адже апеляційний суд встановив необхідний обсяг обставин для правильного вирішення справи на підставі статті 1264 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану судову рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення залишається без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника Харківської міської ради - Кукуєвої Вікторії Іванівни залишити без задоволення.

ПостановуХарківського апеляційного суду від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська