КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/17442/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9211/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (а.с. 1-8, 49-55).

Позовна заява обґрунтована тим, що сторони у справі спільно проживали як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дитина проживає з позивачкою. Стосунки між сторонами припинились майже з моменту народження дитини, з того часу відповідач жодного разу не бачив і не спілкувався з дитиною, жодним чином не брав участі у її вихованні та утриманні, не допомагав матеріально. Вихованням і утримання доньки від самого народження позивачка займається самостійно. Відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню дитини. Донька не пам`ятає свого батька, який самоусунувся від її виховання та утримання. Вважала вказане достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 1-8, 49-55).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав щодо його малолітньої дитини: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, стягнення 1 211 грн. 20 коп. судового збору - відмовлено (а.с. 95, 97-102).

Не погодившись з рішенням районного суду, 13 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гуйван Н.І. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 1104-109).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Позивачка звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з даним позовом, оскільки відповідач (батько їх спільної дитини) свідомо самоусунувся від виконання свої батьківських обов`язків по відношенню до їх спільної дитини, не бере участі у її вихованні та утриманні майже з моменту народження дитини. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На підтвердження факту свідомого ухилення відповідача від виконання ним батьківських обов`язків щодо виховання дитини позивач надала суду наступні докази: Акт проживання сім`ї від 01 вересня 2024 року підписаного сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 згідно якого, підтверджується той факт, що позивач самостійно виховую свою доньку ОСОБА_3 , батька дитини ОСОБА_2 вказані свідки жодного разу не бачили; характеристику БО Благодійний фонд «Киян» від 26.02.2024 року № 1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 з 2018 року у зв`язку із наявністю невстановленої хвороби, отримувала двічі на рік комплекс лікувально-реабілітаційних заходів у реабілітаційному центрі «Центр стимуляції мозку» та з 2023 року у реабілітаційному центрі «Я Є», за допомогою реабілітації дитини, в тому числі щодо збору благодійних коштів для ОСОБА_3 зверталася лише її мати ОСОБА_1 , з 2018 року звернення за консультаціями, за проведенням реабілітаційних процедур, супровід дитини у реабілітаційні центри також здійснювався лише нею, інформація щодо батька ОСОБА_3 відсутня, оскільки з 2018 року по цей час звернень за допомогою або будь яких питань щодо здоров`я дитини від нього не надходило, дитину на реабілітаційні заходи ніколи не супроводжував; характеристикою учениці 1-В класу СЗШ І-ІІІ ступенів № 66 ОСОБА_3 зараховано до школи 01.09.2023 року за період начального процесу успіхами ОСОБА_9 цікавиться тільки мама.

Про факт ухилення відповідача від утримання доньки свідчать наступні докази: судовий наказ від 29.07.2019 року, згідно якого Дніпровським районним судом м. Києва наказано стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; довідка-розрахунок заборгованості по аліментам від 25.042024 року № 66552531 згідно якої станом на 01.04.2024 року заборгованість становить 171 415, 25 грн.; повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників від 29.11.2021 року ВП № 66552531; інформація з Єдиного реєстру боржників від 05.10.2023 року (копія додається).

Зазначені вище факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

З огляду на вищевикладене, вважала, що підтверджені обставини, що відповідач без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишив її без батьківської уваги та турботи, при цьому наявна відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, а отже поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.

При розгляді даної справи у суді відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслав. Про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Таким чином, відповідач будучи належним чином повідомленим про розгляд даної справи у судові засідання не з`являвся, про причини своєї неявки не повідомляв, відзив на позовну заяву не подавав. З огляду на зазначені обставини, суд першої інстанції розглядаючи дану справу прийняв рішення за відсутності думки відповідача щодо заявлених позовних вимог і доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.

Так, суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішенні послався в ньому на висновок органу опіки і піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, зокрема «Як вбачається з висновку служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, батько дитини ОСОБА_2 в телефонному режимі повідомив службу у справах дітей та сім`ї, що перебуває в лавах Збройних Сил України по захисту незалежності і територіальної цілісності України та заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки. Тому, орган опіки та піклування приймаючи до уваги встановлені обставини, враховуючи думку дитини та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, вважає за не доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки».

Звертала увагу, що ні відповідач, ні третя особа не надали суду жодних доказів на підтвердження інформації, що відповідач дійсно перебуває в лавах ЗСУ і що він проти позбавлення його батьківських прав. Телефонна розмова представника служби у справах дітей не є доказом вказаних обставин.

Висновок органу опіки і піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав прийнято без думки чи пояснень дитини, дитина на засідання Комісії навіть не запрошувалася, Акт обстеження умов проживання дитини як того вимагають ч.4,5 ст. 19 Сімейного кодексу України не проводився, документи які були подані у додатку до позовної заяви в якості доказу ухилення відповідача від виконання ним батьківських обов`язків до уваги не бралися взагалі.

Наданий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.

Таким чином, третя особа надаючи даний висновок до суду вчинила бездіяльність по відношенню до неповнолітньої дитини, не врахувавши її інтереси, не з`ясувавши та не врахувавши думку дитини, позивачки та надані докази, діяла всупереч інтересам дитини і прийняла рішення виключно на підставі телефонної розмови з відповідачем, не надавши суду жодних доказів на підтвердження інформації викладеної у висновку.

Згідно норм закону, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Однак, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального надав належну оцінку висновок органу опіки і піклування взявши його як основний доказ в даній справі.

Висновок суду про те, що відповідач періодично сплачує аліменти на утримання доньки є необґрунтованим та безпідставним. Наголошувала на тому, що аліменти за весь період були стягнуті з відповідача у примусовому порядку, і жодного разу не були сплачені ним добровільно. Такі дії відповідача свідчать тільки про свідому байдужість до власної дитини та не бажання брати участь у її утриманні.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що «позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього, так як останній перебуває в лавах Збройних Сил України по захисту незалежності і територіальної цілісності України».

Однак, судом першої інстанції не встановлена та не підтверджена обставина, що відповідач дійсно перебуває в лавах ЗСУ, тому посилання на вказану обставину є безпідставним (а.с. 104-109).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник - адвокат Гуйван Н.І. підтримали скаргу і просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідача ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації була сповіщена повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 129-143, 152-158).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 29 вересня 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за № 3134, батьками є: мати - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_2 (а.с. 18).

Відповідно до довідки про реєстрацію проживання особи від 11 травня 2017 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , стягнуто аліменти дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 15 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 32).

Відповідно до повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників від 29 листопада 2021 року, відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 5 розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/2, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, відомості про ОСОБА_2 внесено до Єдиного реєстру боржників (а.с. 27-29).

Згідно з довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 25 квітня 2024 року № 66552531, заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01 квітня 2024 року становить 171 415,25 грн. (а.с. 25-26).

Згідно з актом від 01.09.2024 року, підписаного ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , останніми повідомлено, що «проживаючи у ЖК «Комфорт Таун» за адресою: АДРЕСА_2 , з кінця 2015-го на початку 2016-го року майже кожен день ходимо разом на прогулянки з дітьми на дитячі майданчики та спілкуємося з мамою дитини ОСОБА_1 . З моменту знайомства з ОСОБА_1 жодного разу батька дитини ОСОБА_2 не бачили. Весь час і по цей день виховання та догляд за дитиною ОСОБА_10 здійснює лише її мати ОСОБА_1 . Батька дитини не бачили жодного разу, нам він не відомий» (а.с. 23).

Згідно з характеристикою учениці 1-В класу середньої загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 66 м. Києва ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданої директором школи Мачехіною І. та класним керівником Сотник Т. , за період навчального процесу успіхами ОСОБА_9 цікавилась тільки мама (а.с. 30).

Відповідно до довідки Благодійної організації «Благодійний фонд «Киян» від 26.02.2024 року, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_2 , з 2018 року у зв`язку із наявністю невстановленої хвороби, отримувала двічі на рік комплекс лікувально-реабілітаційних заходів у реабілітаційному центрі «Центр стимуляції мозку» та з 2023 року у реабілітаційному центрі «Я Є». За допомогою реабілітації дитини, в тому числі щодо збору благодійних коштів для ОСОБА_3 , зверталася лише її мати ОСОБА_1 . З 2018 року звернення за консультаціями, за проведенням реабілітаційних процедур, супровід дитини у реабілітаційні центри також здійснювався лише нею. Інформація щодо батька ОСОБА_3 відсутня, оскільки з 2018 року по цей час звернень за допомогою або будь-яких питань щодо здоров`я дитини від нього не надходило, дитину на реабілітаційні заходи ніколи не супроводжував (а.с. 31).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.04.2023 року, батько дитини ОСОБА_2 в телефонному режимі повідомив службу у справах дітей та сім`ї, що перебуває в лавах Збройних Сил України, що підтверджується довідкою надісланою батьком, а також зазначив, що він проти позбавлення його батьківських прав. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи думку дитини та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 77-78).

В судовому засіданні 18 вересня 2025 року Київським апеляційним судом заслухана думка дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в режимі відеоконференції оскільки за повідомленням позивачки ОСОБА_1 вона з дитиною на час розгляду справи судом перебуває у Бельгії. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в судовому засіданні пояснила, що вона не спілкується з батьком ОСОБА_2 оскільки вони з мамою посварилися, а обставин спілкування з батьком під час його спільного проживання з нею та її мамою - ОСОБА_1 не пам`ятає (а.с. 163).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), яке слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження61-36905св18), постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження 61-44369св18), постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), постанові Верховного Суду 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 (провадження № 61-22933св19), і передбачених законом підстав відступити від такого у цій справі не вбачається.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 статті 8.

Дане втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункти 49,50).

Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78) (пункт 54).

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 57, 58).

Остаточне позбавлення батьківських прав може здійснюватись тільки в абсолютно виняткових випадках (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року).

Як і у вищенаведеній справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04), у цій справі, що була розглянута судом, заявлені вимоги про позбавлення батьківських прав були обґрунтовані посиланням на те, щовідповідач не виконував належним чином свої батьківські обов`язки, зокрема, не цікавився і не брав участі у вихованні дитини.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не спілкується з дитиною та не займається її вихованням та утриманням.

Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достатніх доказів, на підставі яких можна дійти до беззаперечноговисновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від виконання своїх батьківських прав та негативно впливає на дитину.

Характеристика з дошкільного навчального закладу, в якому навчається ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що за період навчального процесу успіхами ОСОБА_9 цікавилась тільки мама, та довідка Благодійної організації «Благодійний фонд «Киян», про те, що з 2018 року по цей час звернень за допомогою або будь-яких питань щодо здоров`я дитини від батька не надходило, дитину на реабілітаційні заходи ніколи не супроводжував, не підтверджує цих обставин.

Навпаки, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що з висновку служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, вбачається, що батько дитини ОСОБА_2 в телефонному режимі повідомив службу у справах дітей та сім`ї, що перебуває в лавах Збройних Сил України по захисту незалежності і територіальної цілісності України та заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки.

При цьому, про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , констатував у своєму висновку орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації.

Суд зазначає, що в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що не доведено винної поведінки відповідача, як батька дитини, щодо злісного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків чи здійснення ним неправомірних дій відносно дитини.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, внесений до реєстру боржників, саме по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа № 420/1075/17).

Щодо посилання апелянта, що суд першої інстанції не заслухав думку дитини в судовому засіданні і не врахував її думку під час засідання комісії з питань захисту прав дитини, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).

Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B.AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143).

Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).

Суд апеляційної інстанції, оцінивши думку дитини, приходить до переконання, що дитина у своєму ставленні до батька орієнтується здебільшого на матір, пояснивши, що вона не спілкується з батьком ОСОБА_2 оскільки вони з мамою посварилися (а.с. 163).

Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.

Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність негативного впливу відповідача відносно дитини та його злісного нехтування своїми батьківськими обов`язками, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову щодо позбавлення останньої батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач тривалий час не спілкувався з дитиною, не приймав участь у її вихованні не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав без його попередження про зміну ставлення до дитини та застосування такого крайнього заходу впливу.

Доказів того, що до відповідача застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжував не виконувати свої батьківські обов`язки матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, відтак, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому, колегія суддів також вважає за потрібне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання і утримання дитини та покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини та відповідача контроль за виконанням ним батьківських обов`язків, що узгоджується з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року- залишити без змін.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання і утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покласти на Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 вересня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов