Справа № 214/3853/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді - Чернової Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Нестеренко К.А.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача адвоката - Примакова К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження, цивільну справу № 214/3853/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради про визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06.05.2025 року звернулася до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті вітчима ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 12.11.1993 року, матір позивача ОСОБА_2 та вітчим позивача ОСОБА_3 , приватизували та отримали у власність квартиру АДРЕСА_1 . Її матір ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 29 червня 1984 року. ОСОБА_3 є її вітчимом, однак у позивача з ОСОБА_3 склалися самі гарні взаємовідносини, притаманні між донькою та батько. На протязі більше ніж 40 років, вони допомагали один одному матеріально, їздити на відпочинок, допомагали робити ремонти в квартирах, допомагали купувати речі необхідні для нормального проживання. ОСОБА_3 відносився до доньки позивачки як до онуки. Разом з матір`ю та вітчимом позивачка сумісно проживала до грудня 1985 року, коли разом з чоловіком придбали квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

В 2022 році позивачка переїхала проживати до матері та вітчима в квартиру АДРЕСА_1 , оскільки останні були похилого віку хронічно хворіли, а тому потребували допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_1 , в віці 85 років, померла матір позивачки ОСОБА_2 , за життя вона заповіт не складала. В похованні матері участь приймала лише вона. Після смерті матері, вона залишилися проживати в квартирі матері та вітчима. Проживаючи з вітчимом вона його доглядала. Вітчим, ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , через півтора місяці після смерті матері. Похованням матері та вітчима займалася лише вона. Для отримання свідоцтва про право на спадщину вона звернулася до нотаріуса, однак нотаріус відмовив видати такі свідоцтва, оскільки вона на 1 день пропустила строк подачі заяви про прийняття спадщини, після смерті матері, а з вітчимом у неї відсутній факт родинних стосунків.

Ухвалою суду від 06 травня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом сторін).

Ухвалою суду від 17.07.2025 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач по справі ОСОБА_1 та її представник адвокат Примаков К.О. просять суд задовольнити позов у повному обсязі за обставин зазначених в позові.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву не подавав. Подав заяву про розгляд справи без їх участі.

Згідно ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, заслухавши позивача та свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так допитані в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожна окремо показали, що ОСОБА_2 є матір`ю позивача ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 є вітчимом позивачки. ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в шлюбі перебували 40 років. За 40 років між ОСОБА_5 та вітчимом ОСОБА_3 весь час були гарні взаємовідносини, вони піклувалися та допомагали один одному. ОСОБА_3 називав ОСОБА_1 донькою. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були похилого віку, хворіли хронічними захворюваннями, то ОСОБА_1 в 2022 році переїхала до них проживати. Проживаючи разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 доглядала їх, по саму смерть та поховала їх обох.

Судом також встановлено, що

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , зазначена обставина підтверджується:

21 лютого народилася ОСОБА_8 , в свідоцтві про народження НОМЕР_1 видане 16.03.1964 року Інгулецьким відділом РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис №268, матір`ю зазначена ОСОБА_2 .

30 квітня 1982 року ОСОБА_8 , уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_1 . (свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 видане 30.04.1982 року Інгулецьким відділом РАЦС м. Кривого Рогу)

ОСОБА_2 29 червня 1984 року уклала шлюб з ОСОБА_3 , про що свідчить Витяг з державного реєстру актів цивільного стану, копія якого мається в матеріалах цивільної справи.

За таких підстав ОСОБА_3 є вітчимом ОСОБА_1 .

Зі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 12.11.1993 року, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі рішення виконкому № С- 6497 від 13.10.1993 року отримали у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Оскільки дана квартира була набута у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», то за своєю правовою природою, набуття нами права власності на дану квартиру не залежало від трудового внеску кожного співвласника. Тобто, розподіл часток майна передбачає їх рівність. Отже, кожному з вищевказаних власників квартири належало б по 1/2 й частині у разі виділу часток.

В п.12 Постанови №7 ПЛЕНУМ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазанчено: За загальними правилами частини другої статті 372 ЦК ( 435-15 ) при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) ( 435-15 ). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до Акту, посвідченого посадовими особами КЖП та підписані сусідами, ОСОБА_1 на початку 2023 року, проживала за адресою АДРЕСА_3 , разом з матір`ю ОСОБА_2 та вітчимом ОСОБА_3 , доглядала їх, оскільки останні в силу свого похилого віку та хвороб потребували сторонньої допомоги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , в віці 85 років, померла ОСОБА_2 , за життя вона заповіт не складала.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 1223 ЦК України,

1. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

2. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя заповіт не складала, то спадщина приймається за законом.

У відповідності до ч.1 ст.1261 ЦК України, У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями першої черги за законом були: ОСОБА_1 , як донька спадкодавця; ОСОБА_3 , як чоловік спадкодавця, інші спадкоємці першої черги відсутні.

У відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняли ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , оскільки сумісно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер вітчим позивачки ОСОБА_3 . За життя він заповіт не складав, а отже спадщина приймається за законом.

Згідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В п.21 Постанови №7 від 30.05.2007 року Пленуму ВС України «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Верховний суд в своїх Постановах також зазначав, що не обов`язковою умовою, що члени сім`ї повинні проживати разом, повинно бути що вони мали взаємні права та обов`язки притаманні членам сім`ї, з урахуванням положень ст. 270 СК України.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_3 40 років був вітчимом позивачки ОСОБА_1 , вони мали взаємні права та обов`язки зокрема вітчим падчерка.

За таких підстав, суд вважає за доведеним, що ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги за законом, у відповідності до ст. 1264 ЦК України.

Судом витребувані спадкові справи, які були відкриті після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зі спадкових справ вбачається, що лише ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини, після смерті матері ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вітчима ОСОБА_3 .. Інші спадкоємці заяв про прийняття спадщини не подавали.

В матеріалах справи також є Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки:

-ОСОБА_1 на 3-ри дні пропустила 6-ти місячний строк подачі заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті матері ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

-Не встановлений факт родинних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відповідності до ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець, який сумісно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Згідно до п 3.22 Наказу МЮ України №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» вказано: У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Таким чином нотаріус безпосередньо пов`язує сумісне проживання спадкоємця зі спадкодавцем реєстрацією за одною адресою.

ОСОБА_1 на час смерті спадкоємців була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Спадкодавці були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй Постанові від 01 серпня 2018 року по справі № 212/9157/15-ц, при розгляді аналогічної справи зазначає:

Відповідно до статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

При цьому відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Таким чином фактично законодавство пов`язує фактичне проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за одною адресою, а не факт реєстрації та відповідними записами про реєстрацію в паспортах.

Аналогічна позиція зазначена і в Постанові Верховного суду від 17.01.2022 року по справі № 643/790/20.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані заявником, та оцінені судом.

Суд вважає, доведеним, що ОСОБА_1 сумісно проживала зі спадкодавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по час відкриття спадщини, а отже вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Згідно правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) та у справі № 592/7860/17 (провадження № 61-43757св18), за таких обставин, належним способом захисту у такому випадку є звернення спадкоємців про визнання права на спадщину.

В той же час, позивач не позбавлений права звернутись за захистом свого порушеного право у спосіб, передбачений ч.2 ст. 1223 ЦК України .

Крім того, факти постійного не проживання відповідача за місцем відкриття спадщини та визнання його таким, що не прийняв спадщину, в тому числі і щодо постійного не проживання відповідача із спадкодавцем на день смерті останнього, підлягають встановленню при розгляді позовних вимог про визнання за ним права власності на спадщину. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (Постанова від 21 жовтня 2020 року, справа № 592/7860/17, провадження № 61-43757св18), зазначає, що вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

Отже матеріалами справи та показами свідків підтверджується факт сумісного проживання спадкоємця ОСОБА_1 разом зі спадкодавцями матір`ю ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , та вітчимом ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини.

Матеріалами справи також доведено, що ОСОБА_1 не тільки проживала зі спадкодавцем ОСОБА_3 , вони також були пов`язані спільним побутом, мали права та обов`язки зокрема як між вітчимом та падчеркою на протязі 40 років.

Відтак, зважаючи на вище викладене, суд уважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1223, 1261, 1268, 1270, 1297 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 137, 141, 263-265, 268, 273, 354-355ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м.. в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м.. в порядку спадкування за законом після смерті вітчима ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відомості про сторін :

Позивач:ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ,

Відповідач: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, юридична адреса 50000, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, буд. 32,

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Чернова