Справа № 346/2047/24
Провадження № 22-ц/4808/1259/25
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 17 червня 2025 року, в складі судді Калинюка О.П., у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 26.09.2015 сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.04.2024 розірвано.

Перебуваючи у шлюбі 14.05.2021 сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв. м., житловою площею 32,1 кв. м. Правовстановлюючий документ на вказаний об`єкт нерухомого майна виданий на ім`я відповідачки ОСОБА_1 . Вказував, що дана квартира придбана сторонами у шлюбі за спільні кошти. Відтак у даному випадку діє презумпція права спільної сумісної власності сторін на нерухоме майно.

Просив визнати за позивачем право власності на (одну другу) частку вищевказаної квартири, а також стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 330,62 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.

У травні 2024 року до суду надійшов зустрічний позов відповідачки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування зустрічного позову, зазначала, що вищевказана квартира придбана за особисті кошти відповідачки, які їй надала її мати, яка з 2014 року працювала на тимчасових роботах за кордоном. При цьому на момент державної реєстрації права власності на вказану квартиру відповідачка не працювала у зв`язку з перебування у відпустці по догляду за дитиною, а позивач не мав постійного місця роботи та грошових коштів на придбання квартири, жодних заощаджень у сторін не було.

Зазначала, 11.05.2021 між відповідачкою та ОСОБА_3 укладено договір завдатку, відповідно до умов якого відповідачка передала вказаній особі грошові кошти за вищевказану квартиру в сумі 773 190 грн, що було еквівалентно 28 116 доларам США на момент підписання цього договору. Для внесення цих грошових коштів з метою придбання квартири ОСОБА_4 , свідок у справі, передав відповідачці в присутності позивача грошові кошти у зазначеній сумі, про що складено розписку від 11.05.2021. Також факт передання її матір`ю коштів ОСОБА_4 підтверджується розписками про отримання на зберігання та користування грошовими коштами від 01.09.2018 та 01.12.2020.

Відповідачка вважала, що вищевказану квартиру придбано за її особисті кошти, а тому цей об`єкт нерухомого майна є її особистою приватною власністю.

Просила визнати за нею ОСОБА_1 право особистої власності на вказану квартиру та стягнути з позивача на її користь судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 7 731,90 грн та витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 17 червня 2025 рокупервісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна задоволено.

Проведено поділ майна колишнього подружжя ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 .

Припинено право спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_2 ., особистою приватною власністю ОСОБА_1 , відмовлено у зв`язку з безпідставністю цієї вимоги.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 13330,62 грн на користь ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду прийнято при неповному з`ясуванні всіх обставин справи та з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що між сторонами 26 вересня 2015 року було зареєстровано шлюб, від якого народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 квітня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу, ОСОБА_1 за особисті кошти було придбано квартиру АДРЕСА_3 .

Суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що доводи відповідачки щодо придбання спірної квартири за власні кошти, отримані нею від матері не спростовують презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя.

Вважає, що суд не дослідив в повній мірі розписки, які підтверджують походження коштів для придбання квартири. Вказані кошти для придбання квартири не відносилися до спільного бюджету сім`ї, а були подаровані матір`ю відповідачки з метою подальшої купівлі квартири. Зазначає, що мати відповідачки зберігала свої кошти у ОСОБА_4 , який підтвердив це під час розгляду справи, а також підтвердив, що кошти були подаровані відповідачці на придбання квартири.

Зазначає, що позивач ОСОБА_2 був присутній під час підписання договору завдатку 11.05.2021 то був обізнаний про те, що спірна квартира куплена за особисті кошти матері відповідачки, ОСОБА_6 .

Під час шлюбу сторони не проживали у спірній квартирі, позивач жодного разу не сплачував за комунальні послуги, послуги за утримання прибудинкової території, податки та збори на вказану квартиру.

У випадку придбання майна хоча у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Оскільки мати відповідачки ОСОБА_6 фактично подарувала їй кошти в сумі 25 000 євро на придбання квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , тому вказана квартира куплена за особисті кошти відповідачки, а не за спільні кошти подружжя. Крім того, позивачем не надано жодних доказів на спростування факту того, що кошти були подаровані відповідачці, не надано належних доказів на підтвердження купівлі квартири за спільні гроші.

Таким чином, вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не підлягає поділу, як майно подружжя.

Також зазначає, що стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн є завищеним, необґрунтованим та непропорційним до предмету позову, не відповідає засадам розумності та справедливості, оскільки ні позивач за первісним позовом, ні його представник жодного разу не прибули в судове засідання на розгляд даної справи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 адвокат Денега Д.М. подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, а оскаржуване рішення ухвалене з урахуванням норм чинного законодавства та на підставі повністю досліджених наявних у матеріалах справи доказів. Відповідачкою за первісним позовом не доведено належними засобами доказування того факту, що спірну квартиру було придбано за її власні кошти.

Свідок ОСОБА_4 ствердив, що станом на 2021 рік, в якому була придбана спірна квартира, сторони проживали разом однією сім`єю та їх шлюбні відносини юридично та фактично існували. Отже, вказані кошти, за твердженнями цього свідка, були спрямовані на придбання майна для сім`ї, до якої входили обидві сторони. Позивач за первісним позовом вважає, що спірне майно було придбано за час перебування у шлюбних відносинах в інтересах сім`ї.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Гринів Я.В. підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 адвокат Денега Д.М. заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи первісний позов, та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута у власність відповідачкою під час перебування сторін у шлюбі, а доводи відповідачки щодо придбання спірної квартири за власні кошти відповідачки, отримані нею від матері, не спростовують презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, оскільки придбання майна у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу не створює режиму особистої власності одного з подружжя на дане майно.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя (постанова Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 755/11605/21, провадження № 61-11935св22).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

За частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 761/8710/15-ц, провадження № 61-21186св21).

Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2024 року у справі № 522/3192/21, провадження № 61-8094св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до договору завдатку від 11.05.2021 року (без номеру), укладеного між відповідачкою та ОСОБА_3 , відповідачка передала останньому грошові кошти в сумі 773 190 грн, що було еквівалентно 28 116 доларам США станом на день укладення цього договору, а вказана особа зобов`язалась оформити всі необхідні документи для укладення з відповідачкою договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63, 9 кв. м., житловою площею 32, 1 кв. м.

Відповідно до даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 374562833 від 16.04.2024 року, та довідки від 12.05.2021 року (без номеру), виданої головою обслуговуючого кооперативу «Стефаника» ОСОБА_3 , право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачкою 14.05.2021 року.

Згідно з рішенням Коломийського районного суду від 03 квітня 2025 року, ухваленого у справі №346/4622/23, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 вересня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №476, - розірвано.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу у порядку, визначеному частиною першою статті 70 СК України.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Приписи частини третьої статті 61 СК України кореспондують положенню частини четвертої статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 641/8099/20, провадження № 61-4595св23.

З урахуванням встановлених обставин та того, що сторона відповідачки не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що вказане майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Суд першої інстанції дав належну оцінку поданим ОСОБА_1 розпискам про отримання ОСОБА_4 коштів від матері відповідачки ОСОБА_6 та виснував, що придбання майна у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу не створює режиму особистої власності одного з подружжя на дане майно.

При цьому суд надав належну оцінку копії розписці від 11.05.2021 про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 25 000 Євро згідно з домовленістю з ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці ОСОБА_4 від 11.05.2021 міститься вказівка про передачу грошей на придбання спірної квартири, тому, на думку заявника, після передання квартири Обслуговуючим Кооперативом «Стефаника» у власність ОСОБА_1 за актом-передачі вказане майно є особистою приватною власністю останньої, не заслуговують на увагу, оскільки така вказівка у розписці не є безперечним свідченням того, що квартира по АДРЕСА_5 придбана саме за подаровані їй кошти, водночас така обставина підлягає доказуванню.

Суд першої інстанції вказував, що покази свідка ОСОБА_4 не спростовують презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, оскільки свідок вказав, що матір позивачки передавала йому грошові кошти для їх зберігання, маючи на меті купити за ці кошти в квартиру саме для сім`ї відповідачки, а станом дату придбання спірна квартира сторони проживали разом однією сім`єю.

Крім того, як зазначав суд першої інстанції, відсутні належні докази щодо походження вказаних грошових коштів. Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Посилання заявника на те, що подружжя не мало коштів на придбання квартири, оскільки ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а ОСОБА_2 не мав постійного місця роботи, не підтверджені жодними доказами та не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, передбаченої частиною першою статті 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачка не надала належних та достатніх доказів того, що спірна квартира належить їй на праві особистої власності та не підлягає поділу як майно подружжя.

Щодо вимог про стягнення з відповідачки витрат понесених позивачем на правову допомогу адвоката в суді першої інстанції слід зазначити наступне.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Із наданих та досліджених доказів на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, встановлено, що звертаючись до суду представник позивача ОСОБА_2 адвокат Ломничук Ю.Ю. просив суд стягнути із відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу сторона позивача надала ордер на надання правничої правової допомоги №1055123 від 22 квітня 2024 року, акт виконаних робіт (надання послуг) №56 від 22.04.2024, згідно якого загальна вартість наданих послуг становить 25 000 грн, та копію квитанції №563126 від 22.04.2024.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що гонорар адвоката в розмірі 10 000 грн є пропорційним до предмета спору та співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та стягнув з відповідачки витрати на правову допомогу у зменшеному розмірі.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн є завищеним, необґрунтованим та непропорційним до предмету позову, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, а тому підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 17 червня 2025 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 25 вересня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин