ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3628/24 Головуючий суддя І інстанції Зелінська І. В.
Провадження № 22-ц/818/1923/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про розірвання шлюбу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

Позовна заява мотивована тим, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який був зареєстрований 29.02.2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №120. Від шлюбу подружжя має неповнолітніх дітей доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначила, що сімейне життя не склалося через втрату почуття любові, шлюбні відносини припинено, спільного господарства сторони не ведуть, збереження шлюбу не можливе.

Ухвалою суду від 23.09.2024 року клопотання відповідача в особі представника адвоката Гринченко Т. М. про надання строку для примирення задоволено частково та сторонам надано термін для примирення строком три місяці. Провадження по справі зупинено до закінчення строку на примирення.

Ухвалою суду від 24.12.2024 року провадження у справі поновлено.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2024 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 лютого 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №120 розірвано.

Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_2 шлюбне прізвище ОСОБА_6 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу позову про розірвання шлюбу у розмірі 968 грн. 96 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає, що існують всі підстави передбачені вимогами процесуального законодавства для скасування рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2024 року по справі № 641/3628/24, а саме вважає, що судом першої інстанції рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, надавши малий строк для примирення враховуючи складність обставин між позивачем та відповідачем та відсутність визначеності між сторонами щодо подальшого проживання неповнолітніх дітей ( ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в результаті судом було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Важливо зазначити, що ця апеляційна буде містити не лише аргументи незаконності рішення суду по суті, а також заперечення на Ухвалу суду 1 інстанції, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, а включаються до апеляційної скарги на рішення суду (вимоги ч.2 ст. 353 ЦПК України).

Зазначив, що у позовній заяві ОСОБА_2 не зазначено коли саме подружжя перестало проживати разом. В дійсності лише в середині травня 2024 року мала місце саме сварка між чоловіком та дружиною, з приводу зради дружини про що відповідачу стало випадково відомо, та яку не заперечила та визнала і сама позивачка. Таким чином якщо і можна говорити про те, що подружжя не живе разом та їх відносини спільного побуту припинились - то це відбулось в середині травня 2024 року, за три тижні до звернення позивачкою до суду з позовною заявою вже про розірвання шлюбу, що мало місце 03.06.2024 року.

Вважає, що судом було надано недостатній строк на примирення, та відповідач вірить, що 16 років міцного подружнього життя потребують більшого часу на пошук компромісу та встановлення минулих стосунків, з метою збереження родини та виховання дітей у спокійному та люблячому середовищі. Враховуючи наведені обставини, відповідач вважає, що суд не співмірно оцінив їх значимість для даної справи, що в результаті призвело до порушень норм процесуального права.

Зауважив, що важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин, відповідно до ч.7 ст.240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців, натомість судом було визначено лише 3 місяці для примирення. Судом першої інстанції неповною мірою була врахована практика, а саме у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року де надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, але беручи до уваги дійсні обставини цієї справи у суду була необхідність надання судом строку на примирення подружжя максимально можливий та врахувати інтереси неповнолітніх дітей зростати у повній родині, та також враховати те, що відповідач не бажав розривати шлюб та подружні відносини з дружиною, та можливий формальний підхід до справи шляхом швидкого розірвання шлюбу між подружжям порушило не лише права відповідача як чоловіка, але і права на виховання в повній родині двох спільних неповнолітніх дітей, що знаходяться в складному перехідному віці (доньці 14 років, сину майже 13 років).

Зазначає, що ніякої спільної згоди про те, з ким будуть проживати діти відповідач з дружиною не досягали, що першочергово вплине не них після розлучення. Окрім цього необхідно зазначити, що ОСОБА_2 разом із дітьми та відповідачем, тобто всією родиною поживають в Канаді. Документи, що підтверджують обставину проживання обох сторін цієї справи за межами України, підтверджується письмовими документами, що знаходяться в матеріалах цієї справи. Так, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 29 ЦПК України, не звернувся (також не зверталась і позивачка по справі) до Верховного Суду за визначенням підсудності у цій справі. Натомість вимогами ст. 29 ЦПКУ передбачено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначаються суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово. Тобто цивільно-процесуальне законодавство чітко визначило, який суд вирішує питання підсудності по справі в якій обидві сторони є громадянами України, але натомість проживають за її межами а саме Верховний Суд, а не районний суд. Таким чином ухвала Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.06.2024 року про відкриття спрощеного позовного провадження у справі № 641/3628/24 винесена незаконно з грубим порушенням вимог ст. 29 ЦПК України, а саме без звернення до Верховного Суду для визначення саме Верховним Судом підсудності вже цивільної справи № 641/3628/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

У письмовому відзиві представник позивачки - ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Вказано, що відповідно до ст.29 ЦПК України позивачка в позовній заяві зазначила свою офіційну адресу: зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 . Цей факт підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання у паспортах позивача та відповідача, Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.06.2024 та довідкою з реєстру територіальної громади міста Харкова від 10.06.2024 що знаходиться в матеріалах справи. Крім того, подаючи Відзив на позовну заяву від 15.07.2024 відповідач зазначив місце своєї реєстрації за тією ж самою адресою: АДРЕСА_1 , та іншу адресу для поштової кореспонденції: АДРЕСА_2 . Інші дані, щодо місця реєстрації проживання чи перебування позивача та відповідача, в матеріалах справи при відкритті провадження були відсутні.

Належним підтвердженням постійного проживання за кордоном, згідно наказу Міністерства закордонних справ України №337 від 17.11.2011 року «Про затвердження Правил ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей-громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном», є прийняття громадянина України на постійний консульський облік. Відповідно долучених відповідачем до відзиву копій сторінок паспортів для виїзду за кордон громадян України ОСОБА_2 (долучено стор. 1,3,13 паспорту серії НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (долучено стор. 1,13 паспорту серії НОМЕР_2 ) відсутні відмітки про взяття на консульський облік зазначених осіб.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні законом передбачені підтвердження постійного проживання за кордоном позивача та відповідача. Тобто, у справі № 641/3628/24 відсутні іноземні елементи визначені ст. 29 ЦПК України, а тому суд першої інстанції відкриваючи провадження у справі не порушував правила територіальної підсудності і розглянув справу №641/3628/24 в порядку ст.27 ЦПК України (позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом). Будь-яких доказів, що підтверджували б зареєстроване місце проживання відповідача та позивача за межами України відповідач також не надавав, а тому вважає аргумент апеляційної скарги про порушення вимог ст. 29 ЦПК України, безпідставним. На підставі зазначеного, не заслуговують на увагу суду, доводи апеляційної скарги, що Комінтернівський районний суд м. Харкова від 10 червня 2024 року в ухвалі про відкриття провадження у справі №641/3628/24 не правильно застосував ст.29 ЦПК України, оскільки дана ухвала, яка набрала законної сили, окремо від рішення суду першої інстанції, тому не є предметом розгляду в даному провадженні.

До аналогічних висновків дійшов ЦКС ВС у постанові від 15 лютого 2024 року, який розглянув матеріали релевантної за обставинами цивільної справи № 755/1755/24 за позовом про розірвання шлюбу на предмет визначення її територіальної підсудності, та зауважив, що фактичне місце проживання сторони за кордоном за наявності офіційної реєстрації місця проживання в Україні - не є підставою для застосування приписів ст. 29 ЦПК України, яка передбачає порядок визначення справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами.

Доводи скарги про відсутність спільної згоди, щодо місця проживання дітей перебувають поза межами предмету спору, який був розглянутий у даній справі.

Звертає увагу суду, що у даній справі має місце пряма, визначена воля позивача на розірвання шлюбу, яка є послідовною у позовній заяві та в інших поданих позивачем документах у справі.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому колегія суддів після відкриття провадження у справі у лютому 2025 року забезпечила апелянту достатній час для можливого примирення сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що позивачка не має наміру зберігати свій шлюб, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 29.02.2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №120.

Від шлюбу подружжя має неповнолітніх дітей доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що причиною розірвання шлюбу стало припинення сімейно-шлюбних відносин, відсутність ведення спільного господарства, наданий судом строк для примирення подружжя не досяг своєї мети, примирення між сторонами неможливе.

Ухвалою суду від 23.09.2024 року клопотання відповідача в особі представника адвоката Гринченко Т. М. про надання строку для примирення задоволено частково та сторонам надано термін для примирення строком три місяці. Провадження по справі зупинено до закінчення строку на примирення.

Разом з тим, за наданий час, після спливу значного строку після відкриття апеляційного провадження у даній справі у лютому 2025 року сторони також не примирились, доказів примирення подружжя до суду не надано, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість збереження шлюбу та остаточного рішення позивачки про його розірвання, внаслідок чого позов був правильно задоволений.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя

Суд першої інстанції відповідно до наявних у справі доказів було правильно встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому відповідно відмова у позові про розірвання шлюбу буде по суті примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що згідно закону є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки. Позивач не бажає надалі перебувати у цьому шлюбі, а збереження сім`ї суперечить її інтересам.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п. 10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність спільних дітей, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Колегія суддів з огляду на вищевикладене, вважає необґрунтованим та безпідставним посилання скаржника в апеляційній скарзі про можливість зберегти шлюб, зважаючи на відсутність спілкування між сторонами. Відповідних доказів про можливість збереження шлюбу та про примирення сторін до суду апеляційної інстанції також не було надано.

Твердження скарги про те, що судом було надано мало часу сторонам для примирення, колегія судді відхиляє, з огляду на таке.

03.06.2024 позивачка звернулася із відповідним позовом.

10.06.2024 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У письмовому відзиві від 15.07.2024 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гринченко Т. М., просив надати сторонам строк для примирення.

Ухвалою суду від 23.09.2024 року клопотання про надання строку для примирення задоволено частково та сторонам надано термін для примирення строком три місяці. Провадження по справі зупинено до закінчення строку на примирення.

Ухвалою суду від 24.12.2024 року провадження у справі поновлено.

Таким чином, з моменту подачі позову до суду першої інстанції, а також поданої апеляційної скарги з матеріалів справи не вбачається, що сторони бажають зберегти свій багаторічний шлюб та за весь цей час примирилися, ніяких заяв чи клопотань з цього приводу сторонами до суду апеляційної інстанції не подано.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що сторони є громадянами України, але фактично проживають в Канаді, тому відповідно до статті 29 ЦПК України справа підлягає направленню до Верховного Суду для визначення у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу підсудності, не заслуговують на увагу, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до положень статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Отже, підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянами України визначається ухвалою Верховного Суду у тому разі, якщо обидві сторони проживають за межами України.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Положеннями статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» роз`яснено, що місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

За змістом цієї ж статті довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання / перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання / перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже, в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві зазначив, що зареєстроване місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 , та зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 . Зазначене також підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання у паспортах громадянина України позивача та відповідача, довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.06.2024 та довідкою з реєстру територіальної громади міста Харкова від 10.06.2024, що знаходяться в матеріалах справи. У наданих копіях паспортів громадянина України для виїзду за кордон також такі відмітки відсутні (а.с.1,12,14 на зв.,18 на зв., 43-70)

Щодо твердження відповідача про перебування його та позивачки за межами України, а саме в Канаді з дати подання позовної заяви та по дату ухвалення оскаржуваного судового рішення, не підтверджено належними та допустимими доказами, в тому числі і відміткою у паспорті громадянина України для виїзду закордон (а.с.43-70), а отже, докази про те, що сторони проживають за межами України відсутні. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19грудня 2024року у справі № 947/37518/24.

Враховуючи викладене, матеріали справи не містять доказів на підтвердження проживання на цей час сторін за межами України, тому підстави для визначення Верховним Судом підсудності справи про розірвання шлюбу відсутні.

Крім того, в разі якщо обидві сторони перебувають на постійній основі за межами України, то шлюборозлучний процес передбачає спочатку звернення одним із подружжя до Верховного Суду із клопотанням про визначення підсудності справи про розірвання шлюбу. Верховний Суд на підставі цього клопотання самостійно визначить суд на території України, який має розглянути вказану справу, та надішле позовну заяву до відповідного суду. Проте, як вбачається з матеріалів справи, ні до подання позовної заяви, ні після її подання до суду, позивач з відповідним клопотанням про визначення територіальної підсудності спору не зверталась, як і відповідач за весь період розгляду справи суді першої інстанції за шість місяців також з відповідним клопотанням до суду першої інстанції не звертався.

Щодо аргументів скарги про те, що сторони не дійшли спільної згоди, щодо місця проживання дітей, судова колегія зазначає наступне.

В ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 зроблено висновок, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Під час розгляду справи встановлено, що між сторонами на момент розгляду справи був відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли тапитання про визначення місця проживання дітей подружжя Комінтернівським районним судом м. Харкова під час розгляду справи №641/3628/24 не вирішувалось.

Наведені з цього приводу доводи скарги дійсно перебувають поза межами предмету спору, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України колегія суддів їх відхиляє.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняКомінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П. Пилипчук.