Провадження № 22-ц/4808/1223/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2025 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Антоняка Т. М. у м. Івано-Франківськ, повне судове рішення складено 28 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

07 серпня 2024 року адвокат Селянін В.О. звернувся з позовом в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19 липня 2023 року, на підставі договору позики, укладеного в усній формі, позивач позичила ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 23 000 Євро, які останній прийняв у неї і зобов`язався повернути до 19 липня 2024 року. Про факт укладення договору позики і фактичне отримання від ОСОБА_2 грошових коштів свідчить власноручно написана ОСОБА_1 розписка від 19 липня 2023 року, у якій останній особисто написав і вказав, що позичив у неї грошові кошти в сумі 23 000,00 Євро, що еквівалентно 966 000,00 гривень на день позики. Згідно цієї ж розписки ОСОБА_1 пообіцяв повернути отримані від позивачки кошти у повному обсязі своєчасно, а саме до 19 липня 2024 року, а в забезпечення цих коштів залишається двокімнатна квартира в будинку, який будується по АДРЕСА_1 .

Зазначено, що у момент укладення договору позики (фактичної передачі коштів), вона мала надію на те, що позика буде їй повернута вчасно, оскільки ОСОБА_1 повідомив, що така ним отримується з метою залучення коштів для будівництва багатоповерхового будинку по АДРЕСА_1 , тобто він повідомив, що є платоспроможною особою, забудівником. Однак, всупереч взятого на себе обов`язку, 19 липня 2024 року грошові кошти не повернуті, тобто ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання.

Станом на 20 липня 2024 року, тобто строк, до якого ОСОБА_1 повинен був виконати свої зобов`язання перед ОСОБА_2 , сума позики позивачці повернута не була, а бездіяльність і відмовки відповідача свідчать про те, що борг взагалі не буде повернутий у добровільному порядку. Більше того, жодного будівництва відповідач на земельній ділянці за адресою по АДРЕСА_1 не веде, а тому і забезпечення позики двокімнатною квартирою у цьому будинку, як було обіцяно у розписці, також не відбулось, що свідчить про невиконання відповідачем всіх умов договору позики. Вказані кошти не повернуті станом на момент подання даного позову.

У зв`язку із цим позивач була змушена звернутися до суду із зазначеним позовом, за захистом своїх прав та законних інтересів.

Зважаючи на вищезазначене, позивач просила стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 23 000,00 Євро та понесені витрати на оплату судового збору.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 23 000,00 євро та 10 267 гривень 20 копійок витрат, понесених на оплату судового збору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2025 року, відмовлено.

Не погодившись із заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2025 року, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 08 серпня 2024 року ухвалою суду першої інстанції прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче провадження на 03 жовтня 2024 року.

19 листопада 2024 року за клопотанням представника відповідача судом оголошено перерву в підготовчому провадженні.

15 січня 2024 року судове засідання в підготовчому провадженні було відкладено на 19 лютого 2025 року.

Вказує, що 18 лютого 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд», представником відповідача було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

19 лютого 2025 року ухвалою Івано-Франківського міського суду відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи і того ж для, як зазначає апелянт, судом першої інстанції прийнято заочне рішення у даній справі, яким позов задоволено повністю.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про ухвалення рішення по суті, оскільки ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті судом не було постановлено, а також заяви про визнання позову відповідачем не було подано до суду, навпаки в клопотанні про призначення експертизи апелянт повідомив суду, що заперечує обставини викладені в позові та вважає, що вказана розписка була складена невідомою особою, оскільки власноручно розписку він не складав. Водночас, як стверджує ОСОБА_1 , в судовому рішенні від 19 лютого 2025, судом першої інстанції не наведено мотивів та підстав, з яких суд виходив вирішуючи питання про ухвалення судового рішення на стадії підготовчого провадження.

Вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не в повній мірі виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості, в результаті прийшов до передчасного висновку про ухвалення рішення по суті на стадії підготовчого провадження всупереч вимогам норм процесуального права, визначеним ст.200 ЦПК України.

Просить заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене 19 лютого 2025 року, скасувати, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, направити для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

09 вересня 2025 року через підсистему Електронний суд представник позивача адвокат Селянін В.О. подав письмові пояснення, які за своїм змістом є відзивом на апеляційну скаргу, поданим з пропуском строку, тому апеляційний суд не бере такий відзив до уваги.

Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позивач та відповідач до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Селянина В.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 19.07.2023 року ОСОБА_1 19 липня 2023 року написана розписка, у якій відповідач особисто вказав, що позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 23 000 Євро, що еквівалентно 966 000 грн на день позики. Згідно умовам розписки ОСОБА_1 зобов`язався повернути отримані від позивачки кошти у повному обсязі своєчасно до 19 липня 2024 року, а в забезпечення повернення коштів вказав, що залишається двокімнатна квартира в будинку, який будується по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Позивачка звернулася до суду, оскільки відповідач одержані грошові кошти у визначений договором строк не повернув, зобов`язання не виконав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що між сторонами укладений договір позики, відповідач прострочив свої зобов`язання за договором, а надані позивачкою докази достатньо підтверджують такі обставини, не спростовані стороною відповідача.

Перевіривши обставини справи, колегія суддів погоджується із висновками суду.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статті 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом першим статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13грудня 2011 року в справі «Трудов проти Росії», заява № 43330/09).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 серпня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_2 та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, призначено підготовче засідання на 03 жовтня 2024 року (а.с.29).

19 листопада 2024 року, як вбачається із протоколу судового засідання, у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву за клопотанням сторони відповідача (а.с.71-72).

15 січня 2025 року розгляд справи відкладено, у зв`язку із надходженням заяви про відкладення від представника відповідача (а.с.75,79).

18 лютого 2025 року представником відповідача подано клопотання про проведення почеркознавчої експертизи (а.с.80-82).

У судовому засіданні 19 лютого 2025 року суддею вирішено відмовити у проведенні експертизи та оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення(а.с.87-88, 90-92).

19 лютого 2025 року ухвалено заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 повністю (а.с.96-99).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог частин п`ятої-сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

У частині першій статті 89ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Частина перша статті 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами, тобто письмовими доказами. При цьому чинне законодавство України не встановлює обов`язковості написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі або ними використовуються інші документи на підтвердження факту передання грошових коштів.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19 (провадження №61-18933св20).

Верховний Суд у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, від 09 лютого 2022 року у справі 523/11575/16 та від 23 лютого 2022 року у справі №639/4467/18 зазначав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Встановлено, що позивач на підтвердження факту надання відповідачу коштів у позику надала суду розписку від 19 липня 2023 року, у якій відповідач особисто вказав, що позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 23 000,00 Євро, що еквівалентно 966 000,00 гривень на день позики, зобов`язався повернути отримані гроші у повному обсязі до 19 липня 2024 року.

Судом досліджено оригінал вказаної розписки, копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

Відтак, позивачем подані достатні і належні докази наведених в позовній заяві обставин, які є законною підставою для ухвалення судом рішення на користь позивача.

Розгляд справи в порядку загального позовного провадження передбачає проходження всіх передбачених ЦПК України стадій судового процесу, які включають, серед іншого підготовче провадження та розгляд справи по суті (глави 3, 6 розділу ІІІ ЦПК України).

Відповідно до ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

В порядку ст.ст.197, 198 ЦПК України підготовче засідання проводиться з повідомленням сторін у справі за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Зокрема, процесуальним законом визначено ряд питань, що вирішуються під час підготовчого судового засідання, які переважно носять організаційний характер.

Згідно зі ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч.1 ст. 211 ЦПК України).

Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду (ч.3 ст. 258 ЦПК України).

В силу ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вбачається, що судом було відкрито загальне позовне провадження, справа була призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні, яке було відкрито, проте не завершено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд виніс рішення у справі, не завершивши підготовчий етап, що є порушенням процесуального порядку. Відповідно до законодавства, за результатами підготовчого засідання суд має або закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті, або ухвалити інше рішення, передбачене законом, після чого вже в судовому розгляді по суті ухвалюється рішення у справі.

Разом з тим статтею 43 ЦПК України регламентовано, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач до суду не являвся, пояснень стосовно заперечень позовних вимог не надавав, а його представник неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи, таким чином, сторона реалізувала власні процесуальні права, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи в суді. Письмового відзиву по суті позовних вимог відповідач не надавав, але разом із тим його представник заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке було відхилено судом першої інстанції.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Отже, допущене судом першої інстанції порушення норм ЦПК України, розгляд справи без завершення підготовчого етапу, не є обов`язковою підставою скасування судового рішення.

Перевіривши справу, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач достатньо довела позовні вимоги.

Судом першої інстанції досліджена розписка відповідача, які підтверджує наявність правовідносини позики між сторонами, і відповідач не скористався своїм правом надати будь-які пояснення на спростування таких обставин, не довів суду власну позицію щодо позовних вимог. Його непрямі заперечення проти позову викладені представником в клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи, у призначенні якої відмовив суд першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача не було підтримано по суті заявлене клопотання про призначення експертизи та у зв`язку з відсутністю висловлення про запевнення щодо можливості оплати такої експертизи. Також суду не було надано вільних, умовно-вільних зразків рукописних текстів та підписів, виконаних відповідачем, та який не прибув у судове засідання для надання експериментальних зразків його підпису та почерку, що стало перешкодою суду для призначення судової почеркознавчої експертизи.

З такими мотивами суду не можна погодитися в повному обсязі, проте в апеляційний суд відповідач також не явився, пояснень не надав, в апеляційній скарзі клопотання про проведення такої експертизи не заявляв. Не наводив в апеляційній скарзі жодних заперечень проти позовних вимог по суті - доводи апеляційної скарги стосуються тільки процесуальних порушень, допущених судом при розгляді справи.

Повноваження апеляційного суду регламентовані статтею 374 ЦПК України, яка не дає колегії суддів процесуальної можливості для направлення справи, в якій ухвалено рішення по суті, до суду першої інстанції для вчинення процесуальних дій щодо завершення підготовчого судового засідання. Як вже зазначалося, відповідач не висловив власної позиції у спорі ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

О.В. Пнівчук