Ухвала

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 546/173/23

провадження № 61-8390ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого 2024 року у складі судді: Путрі О. Г., та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 травня 2025 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дороша А. І., Лобова О. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, Решетилівська міська рада, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області», прокурор Полтавської обласної прокуратури, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, Решетилівська міська рада, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області», прокурор Полтавської обласної прокуратури, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі.

Позовна заява мотивована тим, що 29 листопада 2002 року почав працювати приватний стоматологічний кабінет позивачки за адресою: АДРЕСА_1 . 19 січня 2006 року зареєстровано право власності позивача у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, ВСЕ/933488, 15 листопада 2005 року, форма власності: приватна спільна часткова. 06 травня 2020 року відповідач ОСОБА_2 купив 301/1000 частку нежитлового приміщення згідно договору купівлі-продажу, серія та номер: 472, виданий 06 травня 2020 року, вид спільної власності: спільна часткова (не зазначена яка саме: державна, комунальна, колективна чи приватна і т. д.). Приватний нотаріус Довбиш С. М. посвідчив договір купівлі-продажу на приміщення в приміщенні: топочну, тамбур, сходові клітки, кладові, умивальник, туалети, коридори і кабінети з якимись номерами.

Позивачка вказує, що через протиправну поведінку відповідача завдано шкоди її економічним правам: праву володіти, користуватися і розпоряджатися власністю, праву на підприємницьку діяльність, не заборонену законом та завдано шкоди соціальним правам, праву на працю, праву на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї. Через те, що відповідач не надає можливості пройти до своєї приватної власності та працювати, позивач позбавлена засобів до існування. Відповідач ігнорує абсолютне право власності і, як наслідок, абсолютне право спільної сумісної власності, як співвласника нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , на спільне майно нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , без якого неможливо володіти, користуватися і розпоряджатися своєю приватною власністю на другому поверсі цієї нежитлової будівлі: на приміщення загального користування, несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції нежитлової будівлі, інженерне обладнання всередині нежитлової будівлі та поза нею; на земельну ділянку, на якій розташована нежитлова будівля, та огорожу. Вказала, що відповідач також протиправно зазіхнув на державну власність, позбавивши абсолютного права на спільну сумісну власність на спільне майно нежитлової будівлі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області (Полтавське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності).

ОСОБА_1 просила поновити порушене право шляхом визнання її співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , без якого неможливо володіти, користуватися і розпоряджатися своєю приватною власністю на другому поверсі цієї нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Такий спосіб захисту дозволить їй володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та запобігти в подальшому порушенню її абсолютного права на приватну власність та абсолютного права співвласника нежитлової будівлі на спільну сумісну власність на спільне майно нежитлової будівлі, де вона має приватну власність на другому поверсі.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

позивачеві ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 71/1000 частка нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім позивача, зазначене нежитлове приміщення на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_2 (розмір частки: 301/1000), Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області (розмір частки: 144/1000), ОСОБА_3 (розмір частки: 77/1000), ОСОБА_4 (розмір частки: 257/1000), Полтавському обласному відділенню Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності (розмір частки: 144/1000), Підприємству Решетилівської райспоживспілки «Решетилівський райкоопзаготпром» (розмір частки: 635/1000), ОСОБА_5 (розмір частки: 3/20). Таким чином, судом встановлено, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності вищезазначеним юридичним та фізичним особам, частки яких визначенні відповідно до правоустановчих документів, а позивач є власником 71/1000 частки вказаного нежитлового приміщення, належного їй на праві спільної часткової власності;

при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачем в ході розгляду справи в суді не надано належних, допустимих та достовірних доказів підтвердження факту порушення її прав відповідачем, у зв`язку з чим суд вважав, що вимоги позивача про визнання її співвласником зазначеної нежитлової будівлі на праві спільної сумісної власності є необґрунтованими.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 травня 2025 року апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області 21 лютого 2024 року - залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зробив висновки про те, що установивши, що частки права власності позивача та відповідачів у спірному об`єкті нерухомості є визначеними, і що позивач, не оспорюючи в судовому порядку право спільної часткової власності відповідача ОСОБА_2 , без встановлення порядку користування між ними нежитловими приміщеннями, які вони мають на праві спільної часткової власності, просить суд позбавити відповідача права на спільну часткову власність без згоди останнього, змінити на інший вид власності, що є не належним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову.

03 липня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 травня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: надати уточнену касаційну скаргу та докази надсилання її копій та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу, у якій вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права; вказати ціну позову, вказану при подачі позову та визначену відповідно до статті 176 ЦПК України; конкретизувати прохальну частину касаційної скарги щодо її вимог та викласти вимоги касаційної скарги відповідно до повноважень суду касаційної інстанції з урахуванням положень статті 409 ЦПК України.

В ухвалі Верховного Суду від 15 липня 2025 року було вказано, що у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. Позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці (пункт 3 частини третьої статті 175 ЦПК України). Ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості (пункти 2, 9 частини першої статті 176 ЦПК України). Аналіз скарги та доданих до неї матеріалів не дозволяє встановити ціни позову щодо вимог майнового характеру (визнання співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ). Як наслідок особі, яка подала касаційну скаргу, у касаційній скарзі слід вказати ціну позову, вказану нею при подачі позову та визначену відповідно до статті 176 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про продовження процесуального строку задоволено. Продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги.

У серпні 2025 року до Верховного Суду ОСОБА_1. через підсистему Електронний суд надіслала уточнену касаційну скаргу, у якій, зокрема, вказала, що постановою Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року встановлено, що її позовна вимога має виключно немайновий характер та вимоги пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України щодо зазначення у позовній заяві ціни позову не підлягали застосуванню. В уточненій касаційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу повністю на новий розгляд за належною підсудністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди не застосували статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статті 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»; статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; статтях 41, 43, 48 Конституції України; статтях 382-385 ЦК України, ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, чинний із 01 січня 2001 року та роз`яснення Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 01 грудня 2006 року «Щодо визначення термінів житлових та нежитлових приміщень»;

касаційна скарга подається з підстав, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, оскільки ОСОБА_1 , подано декілька заяв про відвід судді Полтавського районного суду Полтавської області Путрі О. Г.;

оскаржуване рішення на час його проголошення було не підписане суддею Путрею О. Г;

про судове засідання 21 лютого 2024 року, у якому було ухвалене рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого 2024 року, не була належним чином повідомлена ОСОБА_7 , якої стосується описова частина цього рішення (їй не надсилалась судова повістка);

рішення ухвалено судом з порушенням правил територіальної юрисдикції, тому що найбільш територіально наближений до Решетилівського районного суду Полтавської області є Новосанжарський районний суд Полтавської області;

суд першої інстанції ухвалив описову частину рішення, яке стосується ОСОБА_7 , без її залучення до участі у справі;

суд першої інстанції не дослідив зібрані у справі докази;

всупереч частині дванадцятій статті 33 ЦПК України суд першої інстанції не почав розгляд справи спочатку, а продовжив розгляд Решетилівського районного суду Полтавської області, хоча справа надійшла на стадії підготовчого провадження;

суд першої інстанції необґрунтовано відхилив ряд клопотань про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, про заміну первісного відповідача належним відповідачем, про виключення Решетилівської міської ради з переліку третіх осіб, про залучення третьої особи - виконавчого комітету Решетилівської міської ради, про виключення з числа третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про повторне проведення підготовчого провадження, про передачу справи за підсудністю, про продовження строку для подання відповіді на відзив;

суд першої інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів;

справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;

рішення ухвалене в результаті приниження позивачки суддею Полтавського районного суду Полтавської області Путрею О. Г.;

у прийнятті постанови апеляційного суду брали участь судді, яким було заявлено відвід;

оскаржувана постанова на час її проголошення у судовому засіданні 26 травня 2025 року була не підписана суддями, які входили до складу колегії. Постанова Полтавського апеляційного суду від 26 травня 2025 року (вступна і резолютивна частина) з унікальним ідентифікатором *4814*56411558*1*1*, яка міститься в матеріалах справи, підписана тільки 04 червня 2025 року;

суд апеляційної інстанції прийняв постанову про права доньки позивачки, яка має намір працювати адміністратором у моєму приватному стоматологічному кабінеті (передбачені статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статтями 43, 48 Конституції України) без її залучення до участі у справі;

суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази;

суд апеляційної інстанції не розглянув заперечення на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2023 року, якою всупереч частині дванадцятій статті 33 ЦПК України продовжено розгляд Решетилівського районного суду Полтавської області, про що позивачка просила у своїй апеляційній скарзі;

суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, клопотання про повернення до стадії підготовки розгляду справи судом апеляційної інстанції, клопотання про клопотання про визнання обов`язковою участь прокурора Полтавської обласної прокуратури;

суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Обставина, що власність позивачки знаходиться у неіснуючому нежитловому приміщенні є недостовірним доказом, тому що на її підставі не можна встановляти дійсні обставини справи;

суд апеляційної інстанції допустив грубі порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконної і необґрунтованої постанови, яка підлягає скасуванню судом касаційної інстанції;

суд апеляційної інстанції не виконав завдання цивільного судочинства і сім`ю із двох осіб у порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 43, 48 Конституції України під час воєнного стану залишив без засобів до існування.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання позивачки співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує, що: без касаційного розгляду справи вона позбавлена можливості спростувати обставину, встановлену оскаржуваними рішеннями про те, що її власність знаходиться у нежитловому приміщенні і тому відповідач не порушує її прав (підпункт «б» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України); ця справа має для позивачки виняткове значення, тому що вона та її донька ОСОБА_7 через оскаржувані рішення під час воєнного стану позбавлені засобів до існування. Позивачці 58 років і це стало проблемою для її працевлаштування на іншу роботу (підпункт «в» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України); дана касаційна скарга стосується питання, яке має виняткове значення для формування єдиної правозастосовчої практики стосовно реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно речових прав на неіснуючу нерухомість та у зв`язку з цим обмеження прав осіб, які мають речові права на існуючу нерухомість (підпункт «а» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України). Такі випадки непоодинокі. Наприклад, у ЗМІ повідомили, що Дарницька окружна прокуратура Києва звернулася до суду з п`ятьма позовами, вимагаючи скасувати реєстрацію права власності на п`ять неіснуючих житлових будинків та анулювати реєстрацію відповідних земельних ділянок. Мета - повернути територіальній громаді столиці ці землі площею 0,5 га, що розташовані по АДРЕСА_2 у Дарницькому районі, в межах прибережної захисної смуги ландшафтного заказника місцевого значення озера «Заплавне». У ЄДРСР оприлюднене рішення по одному з таких позовів. Це рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року у справі № 753/18656/24. Проте особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і в чому проявляється виняткове значення для неї цієї справи. Окрім цього, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, які обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, вона позбавлена можливості спростувати при розгляді іншої справи та якої саме. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що: скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа має виняткове значення для позивача; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, Решетилівська міська рада, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Решетилівської міської ради Полтавської області», прокурор Полтавської обласної прокуратури, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання співвласником на праві спільної сумісної власності спільного майна нежитлової будівлі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков