П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 року м. Миколаїв

справа №490/1167/23

провадження №22-ц/812/1756/25

№22-ц/812/1787/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О. М.,

за участі представника позивачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які подані через їх представника ОСОБА_1 , на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 14 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Шолох Л. М. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовували наступним.

Позивачі вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_5 , який з 11 січня 1995 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4 .

Їх батькові та відповідачці на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 та магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 . Квартира була придбана 05 травня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н. Магазин «Медок» був придбаний 03 березня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Універсальною товарною біржою «Ріко-Альянс».

У 2019 році ОСОБА_4 звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.03.2003 та визнання за нею права власності.

Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано дійсним договір №14 купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 покупцем та приватним підприємцем ОСОБА_7 продавцем, посвідчений на Універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» 03 березня 2003 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване по АДРЕСА_2 .

Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, які регламентують порядок набуття права власності та спадкування, позивачі просили визнати за кожною з них право власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 та магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 14 серпня 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Постановляючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилаються позивачки, вже були предметом розгляду у цивільній справі №2-299/2011, а тому є підстави для закриття провадження у справі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Не погодившись з ухвалою суду, позивачі через свого представника подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просили ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційні скарги, позивачки вказували, що обставини, якими вони обґрунтовували звернення до суду у вказаних судом справах, не є тотожними, а тому висновок суду першої інстанції про необхідність закриття провадження у справі є помилковим.

Фактичні обставини справи

У 2011 році ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є спадкоємицями після смерті ОСОБА_5 (чоловік позивача), про визнання права власності на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали зустрічний позов до ОСОБА_4 , у якому, серед іншого, була вимога про визнання за кожною з них права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 та магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 .

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 листопада 2012 року (справа №2-299/2011) та додатковим рішенням суду від 21 січня 2013 року позов ОСОБА_4 було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 18/25 частин будівельних робіт та матеріалів, використаних при будівництві будинку АДРЕСА_3 та на 18/25 частин земельної ділянки за цією ж адресою. На ОСОБА_4 переведено права та обов`язки забудовника. У задоволенні її інших позовних вимог відмовлено. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання за кожною з позивачок права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 та магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно не увійшло до складу спадщини, бо було продано за життя ОСОБА_5 . 23 листопада 2003 року ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу №200/1, зареєстрованого на Міжнаціональній універсальній товарно-сировинній біржі «Епсілон».

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 березня 2013 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2012 року скасовано в частині вирішених позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_3 , визнання права власності на частину будівельних матеріалів та робіт, вкладених в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку по АДРЕСА_3 та переведення на неї прав і обов`язків забудовника житлового будинку по АДРЕСА_3 та ухвалено в цій частині нове рішення.

Відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_3 , визнання права власності на частину будівельних матеріалів та робіт, вкладених в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку по АДРЕСА_3 та переведення на неї прав і обов`язків забудовника житлового будинку по АДРЕСА_3 .

В іншій частині рішення суду від 21 листопада 2012 року залишено без змін.

Додаткове рішення того ж суду від 21 січня 2013 року в частині розподілу судових витрат змінено.

В іншій частині додаткове рішення суду залишено без змін.

У рішенні апеляційний суд вказав, що доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що договір, за яким ОСОБА_4 продала магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та квартиру, є підробленим, виходять за межі позовних вимог.

У червні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.03.2003 та визнання за нею права власності (справа №490/4961/19).

Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_6 було задоволено. Визнано дійсним договір №14 купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 покупцем та приватним підприємцем ОСОБА_7 продавцем, посвідчений на Універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» 03 березня 2003 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташоване по АДРЕСА_2 .

20 січня 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено запис про державну реєстрацію права власності на магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за ОСОБА_4 (розмір частки 1/1).

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 жовтня 2003 року була здійснена державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (розмір частки 1/1).

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Водночас повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду за вирішенням спору.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц (провадження №14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 205 ЦПК України (2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 (провадження №14-225цс19) зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, провадження №12-15гс19).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22 (провадження № 61-8140св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18 (провадження № 61-5565св23).

У справі, яка переглядається, позивачки звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання за кожною з них права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 та магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи позов, вони вказували, що їх батькові та відповідачці вказане майно належало на праві спільної сумісної власності, оскільки воно було придбано ними під час шлюбу, а саме, квартира 05 травня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н., магазин «Медок» 03 березня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Універсальною товарною біржою «Ріко-Альянс».

Договір купівлі-продажу від 03.03.2003 був визнаний дійсним у 2019 році на підставі рішення суду. На підставі цього ж рішення за ОСОБА_4 було визнано право власності на вказаний магазин. Квартира у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 2003 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 .

Отже, позивачки вважали, що за таких обставин наявні підстави для задоволення їх позову.

Постановляючи судове рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилаються позивачі у справі, яка переглядається, вже були предметом розгляду у цивільній справі №2-299/2011, а тому є підстави для закриття провадження у справі.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

У цивільній справі №2-299/2011 судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була продана за життя ОСОБА_5 . 23 листопада 2003 року ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу №200/1, зареєстрованого на Міжнаціональній універсальній товарно-сировинній біржі «Епсілон», а тому не увійшла до складу спадщини.

У справі, яка переглядається, нових обставин, які не були предметом розгляду у вказаній вище справі, щодо цієї квартири позивачами вказано не було, а тому висновок суду щодо закриття провадження у справі щодо визнання за кожною з позивачок права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 є правильним.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду щодо визнання за кожною з позивачок права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/6 частку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по вул.Великій Морській, 68 у м.Миколаєві, оскільки позивачками вказані інші обставини для задоволення їх позову, а саме визнання дійсним договору купівлі-продажу магазину від 03.03.2003 та визнання права власності на нього за відповідачкою, які відбулися у 2019 році.

За такого, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг позивачок є частково слушними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (пункти 1, 2, 6 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала підлягає частковому скасуванню в частині закриття провадження у справі за вимогами позивачок щодо магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а справа направленню в цій частині до суду першої інстанції для продовження розгляду іншим складом суду, оскільки відповідно до вимог статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі. В іншій частині ухвала суду підлягає залишенню без змін, оскільки постановлена з дотриманням вимог законодавства.

Керуючись ст.374, 379, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які подані через їх представника ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 14 серпня 2025 рокув частині закриття провадження у справі за позовною вимогою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування на 1/6 частку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 скасувати, а справу у цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 14 серпня 2025 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.