Справа № 585/1374/25
Номер провадження 2/585/640/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Євтюшенкової В.І.,

з участю секретаря судового засідання - Зубко К.В.,

Справа № 585/1374/25, провадження № 2/585/640/25,

Позивач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у залі судових засідань у порядку загального позовного провадження, у відкритому судовому засіданні справу про стягнення заборгованості.

Представники позивача: Кузнєцова Марина Іванівна, яка діє в порядку самопредставництва, Лавошник Ганна Володимирівна, яка діє на підставі Довіреності від 30.06.2025

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

До суду звернулося ПАТ АБ «Укргазбанк» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі №2-350/2009 24.06.2009 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість по Кредитному договору №340-РФБ від 21.12.2007, а саме заборгованість в сумі 41184,11 дол. США та пеню в сумі 3407,85 грн.; звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежиле приміщення (магазин), загальною площею 75,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.08.2006 в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору №340-РБФ від 21.12.2007 у сумі 41184,11 доларів США та пені в сумі 3407,85 грн. шляхом реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. В процесі виконавчого провадження заборгованість згідно вказаного рішення суду частково погашалась, але остаточно було виконане лише в лютому 2025 року. 17.02.2025 винесено постанови про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_5 та НОМЕР_6. Враховуючи, що зазначене рішення суду протягом тривалого часу в повній мірі не виконувалось, Банк змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання відповідачами рішення суду. Розмір заборгованості відповідачів за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 12.03.2017 (з дати введення карантинних обмежень, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 за мінусом трирічного строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України, оскільки, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559,728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину) до 23.02.2022 ( до початку повномасштабного вторгнення російської федерації) становить 2662,39 дол. США. Указану заборгованість та сплачений судовий збір позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 вказала, що позовні вимоги не визнає. Зазначила, що порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання. Позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2009 році до суду із позовом про розірвання кредитного договору та примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із Боржника і Поручителя. 24 червня 2009 року Роменський міськрайонний суд Сумської області виніс судове рішення у справі 2-350/2009 за яким достроково розірвав кредитний договір, про що Позивач забув вказати у своєму позові, стягнув в солідарному порядку суму боргу з Боржника і Поручителя та звернув стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14 154цс18). Відповідно до п.5.1 Договору поруки № 361-ПФО від 21 грудня 2007 року договір діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання за позичальника за кредитним договором. Зобов`язання за кредитним договором припинились в момент набрання законної сили рішенням суду у справі 2-350/2009 за яким достроково було розірвано кредитний договір, відповідно до частини 3 статті 653 ЦКУкраїни (зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили). У задоволенні позову просить відмовити (а.с.101-102).

12.05.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. АБ «УКРГАЗБАНК» вважає наведені аргументи Відповідача 2 необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Позивач же, звернувся до суду саме з позовними вимогами про стягнення процентів, які підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання (після ухвалення рішення судом). Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима , зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі. На правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості поширюється і порука, оскільки наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителя, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. Вказана норма не містить застереження щодо неможливості солідарної відповідальності боржника та поручителя за порушення грошового зобов`язання. Відтак, доводи Відповідача 2, що у зв`язку із ухваленням рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та розірвання кредитного договору Позивач втратив право стягнення процентів, які підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання (після ухвалення рішення судом) не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вищезазначених позиції Верховного Суду, 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому, заявлені позовні вимоги АБ «УКРГАЗБАНК» повністю є обґрунтованими, відповідають положенням чинного законодавства, узгоджуються з усталеною судовою практикою та підлягають задоволенню у повному обсязі (а.с.112-114).

14.05.2025 від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, в якому він зазначає, що позов не визнає та вказує на те, що позивач просить стягнути грошові кошти, зокрема 3% річних, за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, що виходить за межі загального строку позовної давності, який, навіть із врахуванням зупинення на період карантину та воєнного стану, охоплює майже 5 років. 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому численних змін, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 на усій території України з 12.03.2020 встановлено карантин. Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Відмінено вказаний карантин з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 (постанова Кабінету міністрів України від 27.06.2023 № 651). Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені, а у подальшому - зупинені на строк дії воєнного стану, який (загальновідомий факт) діє безперервно до цього часу. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Водночас наявність у кредитора можливості заявляти до боржника надмірні грошові суми як інфляційні витрати та 3% річних, спотворює їх дійсне правове призначення (компенсаційний характер), оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, інфляційні витрати та 3% річних перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 23.02.2023 у справі № 911/3025/21 зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" указом Президента України від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України № 2102-IXвід 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжувався та продовжує діяти на даний час. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пунктом 18. Зокрема, вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Разом з тим, як вбачається із тексту позовної заяви, Позивач просить стягнути 3 % річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, що виходить за межі загального трирічного строку позовної давності та суперечить судовій практиці з аналогічних правовідносин. Згідно з правовою позицією Верховного Суду (справа № 911/3025/21 від 23.02.2023), стягнення 3% річних та інфляційних витрат не є додатковими вимогами, а обмежується останніми трьома роками, що передували подачі позову. У постанові ВСУ від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 прямо зазначено: "Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання, але обмежується останніми трьома роками до дати позову. Таким чином, вимога стягнення процентів за період більше ніж три роки до подачі позову є необґрунтованою та суперечить усталеній судовій практиці. Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 передбачено, що у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, а також від сплати неустойки, штрафів і пені (а.с.134-136).

19.05.2025 від АБ «Укргазбанк» надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якому представник позивача вказує, що стосовно пропущення позивачем строків позовної давності, з посиланням на постанову Кабінету міністрів України від 27.06.2023 № 651, щодо відміни карантину з 24 години 00 хвилин 30.06.2023. АБ «УКРГАЗБАНК» вважає наведені аргументи Відповідача 1 необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки позивачем заявлена вимога щодо стягнення з Відповідачів, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, 3% річних за період саме з 12.03.2017 (з дати введення карантинних обмежень, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 за мінусом трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, оскільки, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину) до 23.02.2022 (до дати початку повномасштабного вторгнення російської федерації). Посилання Відповідача 1 на позиції Верховного Суду України від 23.02.2023 у справі №911/3025/21, від 26.10.201 у справі №922/4099/17, від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц є недоречним, оскільки ухвалювалися судами до введення карантинних обмежень, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020. Карантин на всій території України тривав до 30.06.2023. За таких обставин, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ надавала можливість виходити за межі трирічного строку позовної давності. (Постанова Верховного Суду від 07.11.2023 у справі №910/5188/22. Відповідно до обставин справи трирічний строк позовної давності сплинув 23.10.2020. Разом з цим Верховний Суд наголосив, що на час дії установленого на території України карантину строки визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені.) З урахуванням вищенаведеного, заявлені позовні вимоги АБ «УКРГАЗБАНК» повністю є обґрунтованими, відповідають положенням чинного законодавства, узгоджуються з усталеною судовою практикою та підлягають задоволенню у повному обсязі (а.с.138-139).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові та у відповідях на відзиви відповідачів.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

23.04.2025 позовна заява залишена без руху (а.с.54).

01.05.2025 недоліки усунуто (а.с.50-58 зворот).

01.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання (а.с.73).

09.05.2025 відповідач ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.104).

09.05.2025 відповідач ОСОБА_2 подала заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (а.с.105-107).

12.05.2025 до суду від відповідача ОСОБА_2 повторно надійшла заява про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с.108-109).

12.05.2025 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали заяви про зупинення провадження у справі (а.с.110, 111).

14.05.2025 відповідач ОСОБА_1 надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.133).

24.06.2025 суд постановив ухвалу, якою відмовив відповідачам в задоволенні клопотання про зупинення справи. Підготовче засідання закрито, справа призначена до судового розгляду по суті (а.с.169).

07.07.2025 за клопотання представника позивача постановлено ухвалу про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції (а.с.193).

15.07.2025 відповідачі подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Вимоги позивача не визнають з підстав, вказаних у відзиві (а.с.195, 196).

У судове засідання 22.09.2025 відповідачі не з`явились.

Інші процесуальні дії передбачені п.3 ч.3 ст. 265 ЦПК України судом не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

21.12.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №340-РФБ, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит в сумі 44500 дол. США на строк з 21.12.2007 по 10.12.2014, або по день, визначений в п.3.3.11 цього Договору, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 11,9% річних. В забезпечення зобов`язань за договором прийнято іпотеку: нежиле приміщення (магазин) загальною площею 75,7 кв.м., що по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 (а.с.4-6).

21.12.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №361-ПФО, де остання мала статус поручителя, і поручилась перед кредитором за виконання позичальником ( ОСОБА_1 ) зобов`язань по кредитному договору №340-РБФ від 21.12.2007, укладеному кредитором з позичальником, згідно з яким позичальнику надається кредит в сумі 44500 дол. США на строк з 21.12.2007 по 10.12.2014 зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунку 11,9% річних з врахуванням змін та доповнень, якщо такі будуть прийняті сторонами кредитного договору. Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору (а.с.7-8).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі №2-350/2009 24.06.2009 дострокове розірвано кредитний договір за №340-РБФ від 21.12.2007, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 . Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість по Кредитному договору №340-РФБ від 21.12.2007: заборгованість по кредиту в сумі 38668,68 дол. США, по процентам - 2515,43 дол. США, та пеню в сумі за прострочення строків сплати процентів та строків повернення кредиту в сумі 3407,85 грн.; звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежиле приміщення (магазин), загальною площею 75,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.08.2006 в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору №340-РБФ від 21.12.2007 у вказаних сумах та пені в сумі 3407,85 грн. шляхом реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження (а.с.9-10).

17.02.2025 державним виконавцем Роменського ВДВС у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лісовою Л.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№15657211 з примусового виконання виконавчого листа №2-350 від 27.10.2009 про стягнення в солідарному порядку боргу по кредитному договору №340-РБФ від 21.12.2007 по кредиту в сумі 38668,68 дол. США, по процентам 2515,43 дол. США та пені в сумі 3407,85 грн. Встановлено, що рішення виконане у повному обсязі (а.с.11, 12).

Стороною позивача долучений розрахунок заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту та процентів, за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 сума нарахованої санкції (ставка 3%) становить 2662,39 грн. (а.с.13).

Також до позову долучена виписка з особового рахунку ( клієнт ОСОБА_1 ), з якої вбачається про те, що останнім здійснювалось у період з 21.12.2007 по 11.03.2025 часткове погашення простроченого кредитного договору №340-РБФ від 21.12.2007, кошти надходили від Роменського МР ВДВС, по рішенню суду (а.с.14-24).

Матеріали справи містять копії сторінок паспорта та довідок про присвоєння ідентифікаційного номера відповідачів та правовстановлюючі документи сторони позивача (а.с.25-27, 28-32).

Між сторонами склалися правовідносини з приводу стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання зобов`язання, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Норми права, застосовані судом.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Положеннями статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

До того ж у силу вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦКУкраїни сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотиви суду.

Суд оцінив за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому, так і кожному окремо, враховує всі надані докази і вважає, що існують підстави для задоволення позову.

Суд прийшов до такого висновку, виходячи з наступного.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення 3% річних, які підлягають стягненню при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання після ухвалення судового рішення, яким було дострокове розірвано кредитний договір за №340-РБФ від 21.12.2007, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість по Кредитному договору №340-РФБ від 21.12.2007: заборгованість по кредиту в сумі 38668,68 дол. США, по процентам - 2515,43 дол. США, та пеню в сумі за прострочення строків сплати процентів та строків повернення кредиту в сумі 3407,85 грн. (а.с.9-10).

Указане рішення суду було виконане (заборгованість сплачена) лише в лютому 2025 року, тобто відповідачі сплачували стягнуту з них в судовому порядку заборгованість протягом 18 років.

Аналізуючи норми вищевказаного законодавства, суд дійшов висновку, що позивач, через тривале невиконання судового рішення, постановленого на його користь, має право на компенсацію знецінення неповернутих грошових коштів за час невиконання цього рішення.

Розмір заборгованості відповідачів за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 12.03.2017 (з дати введення карантинних обмежень, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 за мінусом трирічного строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України, оскільки, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559,728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину) до 23.02.2022 ( до початку повномасштабного вторгнення російської федерації) становить 2662,39 дол. США (а.с.13).

Суд вважає долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості належним та допустимим доказом, він відповідачами не спростований, крім цього останніми контррозрахунок до матеріалів справи не долучався.

Щодо доводів відповідачів в частині припинення зобов`язання за договором після ухвалення 24.06.2009 Роменським міськрайонним судом Сумської області рішення у справі 2-350/2009, за яким суд достроково розірвав кредитний договір та стягнув в солідарному порядку суму боргу з Боржника і Поручителя та звернув стягнення на предмет іпотеки, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо особливостей визначення початку перебігу позовної давності та стягнення процентів за кредитним договором від 28 березня 2018 (справа № 14 10цс18) та від 04 липня 2018 (справа № 14-154цс18).

Суд погоджується з позицією сторони позивача про те, що наведені аргументи відповідачів в цій частині необґрунтовані та такі, що не заслуговують на увагу, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Позивач же, звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення процентів, які підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання після ухвалення рішення судом.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима , зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягали стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Щодо позиції відповідача ОСОБА_2 про те, що порука не поширюється на правовідносини, які виникають після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості.

Враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Відповідно до п.7.5 Договору поруки №361-ПФО від 21.12.2007, укладеного між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , як поручителем за виконання зобов`язань по кредитному договору №340-РБФ від 21.12.2007, незалежно від підстав розірвання цього договору (включаючи розірвання договору в односторонньому порядку) поручитель зобов`язується сплатити кредитору усі штрафні санкції та видатки кредитора у разі їх виникнення згідно умов цього договору та чинного законодавства.

За таких обставин, враховуючи умови указаного Договору поруки, сума, заявлена позивачем до стягнення підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку.

Щодо застосування строків позовної давності.

Під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУкраїни доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до ЦК України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Підсумовуючи, суд зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За матеріалами справи, рішення суду про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості виконане в лютому 2025 року, що, суд вважає, і є моментом усунення порушення, після чого виконавче провадження з його примусового виконання, закінчено (а.с.11,12,14-24).

За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних, нарахованих за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022, є обґрунтованим, а доводи відповідачів про безпідставність нарахування позивачем трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками.

Враховуючи викладене, надані представником позивача докази, в сукупності, суд вважає належними на підтвердження існування зазначених в позові обставин, а тому суд приходить до висновку, що позов про стягнення заборгованості є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у розмірі 3028 грн. (з кожного по 1514 грн.) судового збору (а.с.37, 58 зворот).

Судом також застосовані інші норми процесуального права, а саме: ст.ст. 5, 12, 13,19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України.

Суд вирішив:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» () заборгованість за несвоєчасне погашення кредитного боргу у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят два) долари США 39 центів, що на дату подачі позову еквівалентно 110227 (сто десять тисяч двісті двадцять сім) грн. 47 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» () судовий збір у розмірі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» () судовий збір у розмірі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua

Позивач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк "УКРГАЗБАНК", ел. пошта , тел. НОМЕР_3 , адреса: Україна, 03087, місто Київ, вул. Єреванська, будинок 1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_4 .

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. І. Євтюшенкова