КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Сперкачем Сергієм Володимировичем на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Матінка», ОСОБА_4 про визнання недійсним договір купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває вказана цивільна справа.

Ухвалою судді від 26 листопада 2024 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

Разом із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ Фірма «Матінка», () у розмірі 304 021 грн, що становить 100 % статутного капіталу.

Заява обґрунтована тим, що 10.12.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав грошові кошти, які мав повернути до 08.12.2021, але не виконав свій обов`язок.

За фактом вищезазначених дій щодо ОСОБА_1 здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, до суду направлено обвинувальний акт у зв`язку з заволодінням ОСОБА_1 коштами ОСОБА_2 . Кошти досі не повернені. Позивач подав цивільний позов у кримінальному провадженні щодо збитків у розмірі 350 000 дол. США (справа№ 761/8910/24).

Крім того, 01.08.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено ще один договір позики за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в іноземній валюті у сумі 10 000,00 євро та 24 689,00 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 01.10.2022 (включно). Однак, станом на день звернення до суду з позовною заявою ОСОБА_1 грошові кошти за договором так і не повернув.

Оскільки, заявою ОСОБА_1 ще в момент укладення договорів позики не мав наміру їх виконувати, то після виникнення у нього заборгованості, він почав вживати заходів для уникнення сплати боргу.

24.04.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу рухомого майна № 567 від 24.04.2024, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В.

На підтвердження передачі частки сторонами Договору укладено Акт приймання-передачі від 24.04.2024 № 568-569, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В.

Згідно з цим договором ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність частку в розмірі 100% загального розміру статутного капіталу ТОВ «Фірма «Матінка».

ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 .

Оспорюваний Договір порушує майнові права та інтереси позивача, оскільки він направлений на недопущення звернення стягнення на частку у статутному капіталі.

Після відчуження спірного майна у ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед Позивачем.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на частку ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ Фірма «Матінка», , місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 5-А, у розмірі 304 021 грн, що становить 100 % статутного капіталу ТОВ Фірма «Матінка».

Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року скасувати, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що застосований судом захід забезпечення позову не є співмірним із вимогами позивача.

Вказує, що за заявою ОСОБА_2 в межах розгляду інших судових справ вже чотири рази було накладено арешт на те ж саме майно ОСОБА_1 (квартиру та два паркомісця).

Вважає, що в діях ОСОБА_2 щодо звернення із завами про забезпечення позову вбачається зловживання процесуальними правами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року - без змін.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили.

В судовому засіданні в апеляційному суді взяли участь представники відповідача ОСОБА_1 : адвокати Захарчук І.А. та Сперкач С.В., які підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав. Представниця позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як передбачено ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з вимогами вимог частин 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як роз`яснено в постанові №9 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вказане свідчить, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 149 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2024 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу рухомого майна № 567, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу І.В. Мамай. Згідно з цим Договором ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність частку в розмірі 100% загального розміру статутного капіталу ТОВ Фірма «Матінка».

Станом на дату подання заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 є власницею 100% частки у статутному капіталі ТОВ Фірма «Матінка».

При цьому, як видно зі змісту позовної заяви, предметом позову є визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу.

У заяві позивача про забезпечення позову вказано причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та обґрунтовано необхідність їх вжиття, як це передбачено ст. 151 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 06.09.2019 у справі № 756/3322/19 зазначено, що накладення арешту на належну відповідачу частку корпоративних прав в якості забезпечення позову у цивільній справі про стягнення боргу за договором позики, за своїм змістом полягає виключно у обмеженні права особи розпорядитися цією часткою у статутному капіталі (провести її відчуження), проте не позбавляє відповідача права володіння і користування цією часткою, зокрема не перешкоджає використанню у господарській (підприємницькій) діяльності та виконанню зобов`язань з іншими особами чи контрагентами.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку щодо законності та обґрунтованості такого виду забезпечення позову про стягнення боргу за договором позики, як накладення арешту на належну відповідачу частку корпоративних прав (статутного капіталу) в товаристві з обмеженою відповідальністю.

З огляду на те, що задля ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду щодо відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_7 може умисно відчужити частку в статутному капіталі третім особам. Нові власники також зможуть вільно розпоряджатися своїм майном та вчинити нові правочини щодо частки в статутному капіталі ТОВ Фірма «Матінка».

Також з метою ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, відповідачі можуть умисно передати частку в заставу іншим особам, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

За таких обставин, заборона відповідачу вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження належної йому частки в статутному капіталі юридичної особи, є необхідним заходом забезпечення позову, який гарантуватиме ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача в разі задоволення позову, не становитиме надмірний та непропорційний тягар для відповідача та вказаних вище юридичних осіб і є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи підстави та предмет позовної заяви,колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на частку у статутному капіталі суб`єкта господарювання є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

При цьому, при накладенні арешту на належну відповідачу частку в статутному капіталі, суд першої інстанції обгунтоовано виходив з того, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на частки у статутних капіталах суб`єктів господарюванням без наміру власників його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права та законні інтереси власника частки у статутному капіталі товариства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Згідно ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд вірно вважав, що є підстави для забезпечення позову і обраний вид забезпечення буде співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

Накладення арешту на частку у статутному капіталі не порушує права відповідачів. При цьому слід зазначити, що таке втручання є не тільки виправданим, але й необхідним, оскільки воно спрямовано на забезпечення виконання рішення суду. Такий вид забезпечення щодо майна відповідає ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не порушує ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що за заявою ОСОБА_2 в межах розгляду інших судових справ вже було накладено арешт на майно ОСОБА_1 .

Так, предметом спору у зазначених апелянтом цивільних справах є стягнення коштів за договором позики у сумі 10 000,00 євро та 24 689,00 доларів США, в той час як предметом даного спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що арешт на частку у статутному капіталі ТОВ Фірма «Матінка» під час розгляду інших судових справ накладено не було, оскільки в інакшому випадку відповідачі не могли б укласти оспорювану угоду.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову, її обґрунтування та додані до неї матеріали у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, вид пропонованого забезпечення позову, вірно дійшов висновку за необхідне задовольнити заяву і вжити заходи забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Сперкачем Сергієм Володимировичем залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено19 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома