Справа № 702/510/23
Провадження № 2/702/3/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2025 м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області у складі

головуючого судді Нейло І.М.,

за участю секретаря Прилуцької О.І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні Монастирищенського районного суду Черкаської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсим,

ВСТАНОВИВ

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3 згідно якого просила визнати недійсним заповіт, який був складений 11.04.2022 померлим ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Шелудько В.П., зареєстрований в реєстрі за № 396.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 який був чоловіком ОСОБА_6 , яка доводилась позивачу двоюрідною бабусею. Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, що складається з нерухомого та рухомого майна. Зазначила, що звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець за заповітом, який був складений померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 на її ім`я, стало відомо що ОСОБА_5 за життя 11.04.2022 склав заповіт, згідно якого все належне йому майно померлий заповів відповідачу ОСОБА_3 . Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, оскільки на момент його посвідчення ОСОБА_5 за станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Одночасно з позовною заявою позивач подала до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 12.06.2023 заяву позивача про забезпечення позову було задоволено. Заборонено Монастирищенській державній нотаріальній конторі видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , до набрання чинності рішенням суду у цій справі.

Ухвалою від 27.06.2023 позовна заява прийнята до розгляду, у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання.

Представник відповідача подала відзив на позов (а.с.60 т.1), відповідно до якого вважає, що позиція позивача грунтується на припущеннях, крім того вважає, що померлий мав право на складання нового заповіту приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 піклувалась за дідусем ОСОБА_5 та займалась його похованням, який до кінця свого життя не виявляв ознак психічного захворювання та розумів значення своїх дій.

Ухвалою від 18.09.2023 було задоволено клопотання представника позивача про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої було доручене експертам Черкаської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоровя України».

Ухвалою від 09.01.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Мельник О.Ф. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові та матеріалах справи.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Мазай Н.В. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову.

Суд вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та допитавши свідкі вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України, визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що свідчить актовий запис № 60 від 14.02.2023 Монастирищенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському р-ні Черкаської обл. /т.1а.с.9/.

Також судом встановлено, що за життя 23.07.2021 ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповів позивачу ОСОБА_7 /т. 1 а.с. 7/.

Згідно копії свідоцтва про шлюб від 15.02.2022 позивач ОСОБА_1 , після одруження змінила прізвище з ( ОСОБА_8 ) на прізвище ( ОСОБА_9 ). /т.1 а.с.10/.

За життя 11.04.2022 ОСОБА_5 склав новий заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповів відповідачу /т. 1 а.с. 70/.

Монастирищенською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 було заведено спадкову справу № 41/2023 /т.1 а.с. 94-107/.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_5 , позивач ОСОБА_1 14.02.2023 та відповідач ОСОБА_3 28.02.2023, звернулись до Монастирищенсько державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 1281 від 25.09.2024 ДУ "Інститут судової психіатрії МОЗ України" на момент укладення та підписання заповіту від 11.04.2022 у ОСОБА_5 виявлялися прояви хронічного стійкого психічного розладу у формі органічного психічного розладу з вираженими дефіцитарними інтелектуально- мнестичними, емоційно-вольовими, психопатоподібними розладами, маячними ідеями обкрадання, проявами розгальмованості, некритичності з неможливістю самостійногофункціонування у повсякденному житті (F-06.8 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) - через що ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.

Встановлені експертами обставини також в повному обсязі узгоджуються з наявними у матеріалах справи доказами та показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ..

Суд критично ставиться до пояснень свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , стосовно того, що ОСОБА_5 за життя не виявляв ознак психічного розладу, оскільки їх пояснення не узгоджуються з матеріалами справи та поясненнями інших свідків.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 в справі № 551/335/18 зазначив зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Згідно ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" містить роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року в справі № 757/51379/17.

Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Під час розгляду справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до п. 2 ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої в даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності стану недієздатності на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 року в справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року в справі № 522/25597/13-ц, від 18.09.2019 року в справі № 311/3823/15, від 23.11.2022 року в справі № 368/953/19.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 11.11.2019 року в справі № 496/4851/14-ц, вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові Верховного Суду від 17.05.2022 року в справі № 208/9102/15-ц зазначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

В постанові від 06.04.2022 року в справі № 319/547/20 Верховний Суд послався на постанову Верховного Суду від 20.12.2021 року в справі № 635/3664/16, у якій зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19.06.2019 року в справі № 554/11179/13-ц, від 02.11.2020 року в справі № 326/81/15, від 26.05.2021 року в справі № 639/348/17.

Дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, судом встановлено, що у ОСОБА_5 , в момент складення оспорюваного заповіту, виявлялися прояви хронічного стійкого психічного розладу у формі органічного психічного розладу з вираженими дефіцитарними інтелектуально- мнестичними, емоційно-вольовими, психопатоподібними розладами, маячними ідеями обкрадання, проявами розгальмованості, некритичності з неможливістю самостійного функціонування у повсякденному житті.

Через вказане захворювання ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Вказані факти встановлено за допомогою спеціальних знань в області психіатрії та медицини.

Отже, сукупність досліджених під час судового провадження доказів підтверджує наявність законних підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 11.04.2022, який складено на ім`я ОСОБА_3 .

Верховний Суд у постанові від 25.11.2021 року в справі № 210/573/19 зазначає, що обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК України щодо призначення судової-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта, в цьому випадку, є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи те, що позов задоволено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати, що пов`язані з проведенням судово-психіатричної експертизи у розмірі 61803 грн. оскільки судом цей висновок взято до уваги під час вирішення спору по суті.

Згідно матеріалів справи позивач є інвалідом I групи, тому питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У якості доказу заявлених розмірів витрат на оплату послуг адвоката Мельника О.Ф. надано суду: договір про надання правничої допомоги, детальний розрахунок-опис робіт, квитанцію до прибуткового касового ордера на суму 30 000 грн.

Представником відповідача в судовому засіданні заявлене клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, в обґрунтування якого представник посилається на те, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30 000 грн. є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим адвокатом часом на надання таких послуг. Представник відповідача вважає, що підготовка письмових документів, які були зазначені в розрахунку, як для професійного адвоката, не вимагали значного обсягу юридичної й технічної роботи, тому на думку представника відповідача зазначені витрати не відповідають критерію реальності та розумності їх розміру.

Перевіривши наданий представником детальний опис робіт, оцінивши співмірність витрат зі складністю справи та витраченого адвокатом часу, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та необхідності стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Відповідно до ст. 158 ЦПК України, підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 12.06.2023.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82, 89, 141, 158, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсим, задовольнити.

Визнати недійсним заповіт, який був складений 11.04.2022 ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Шелудько В.П., зареєстрований в реєстрі за № 396.

Стягнути з ОСОБА_3 , (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь держави витрати зі сплати судового збору 1211 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_2 ) витрати за проведення експертизи на суму 61803 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 , (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_2 ) витрати на правову допомогу 15000 грн.

Після набрання рішенням законної сили скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 12.06.2023.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Черкаського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення виготовлено 24.09.2025

Суддя І.М. Нейло