н/п 2/490/2513/2025 Справа № 490/2818/25
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Романовій К.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Діджі Фінанс» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача суму боргу за Кредитним договором № 0 від 07.12.2020 року у розмірі 44060,00 грн та стягнути витрати за правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Позов мотивований тим, що 07.12.2020 р. за власного волевиявлення, із повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, з використанням сервісу online-кредитування https://cashberry.com.ua/, ОСОБА_1 подано Заявку на отримання кредиту. Дана заява № 0 від 07.12.2020 знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб - сайті ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС». 07.12.2020 року відповідачу перераховані кредитні кошти на банківську картку в сумі 10000,00 грн. Кошти Кредиту надаються Кредитодавцем у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані Позичальником Кредитодавцю з метою отримання Кредиту.

05.09.2022 р. згідно умов Договору факторингу №556/ФК-22, ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» відступлено право вимоги за Кредитним Договором № 0 від 07.12.2020 р. на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуто права вимоги до відповідача. Згідно Договору факторингу сума боргу перед Новим кредитором (ТОВ «Діджи Фінанс») є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 44060,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 10000,00 грн; заборгованість за відсотками становить 34060,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Діджи Фінанс» за кредитним договором № 0 від 07.12.2020 р., що змусило позивача звернутися до суду з позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Після виконання приписів ст. 187, ухвалою судді від 21.04.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

07.05.2025 року від представника відповідача - адвоката Лех М.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з наступних підстав.

Сторона відповідача стверджує, що позивачем до позовної заяви не додано доказів на підтвердження безготівкового перерахування відповідачеві коштів первинними кредиторами, а саме: не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачений кредитним договором, а відповідач - ці кошти отримав. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості та її розміру за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано

Також, представник відповідача вказує, що позивачем не надано доказів, що відповідач підписував додаткові угоди, оскільки ОСОБА_1 таких додаткових угод не укладав та не підписував. Позивачем додано як додаток до позову 10 Додаткових угод про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020 р., якими загалом нібито продовжено строк кредиту до 17.06.2021 (хронологічно остання додаткова угода від 03.06.2021). У вказаних угодах відсутні будь-які фізичні підписи сторін, а також відсутні будь-які докази, що такі угоди були підписані цифровим підписом. Вказаних додаткових угод ОСОБА_1 не укладав та не підписував, з умовами пролонгації кредиту та графіком погашення платежів не знайомився. Тобто, Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо пролонгації строку кредитування відповідно до умов кредитного договору та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, передбачених п.1.7. Кредитного договор

Отже, враховуючи передбачений Кредитним договором строк кредитування 30 днів, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів щодо пролонгації строку кредитування, у випадку встановлення судом, що кошти були перераховані відповідачеві, позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами підлягають частковому задоволенню, лише в межах строку дії кредитного договору - до 06.01.2021.

За такого, враховуючи вищевикладене стороною позивача здійснено власний розрахунок боргу, а саме: заборгованість за процентами за 30 днів складає: 10000 грн. (тіло кредиту) х 2.14% (стандартна процентна ставка) х 30 днів = 6420 грн. Загальна заборгованість в такому разі складає 16420 грн. Окрім того, представник відповідача посилається на те, що Позивач вказує погашення Відповідачем заборгованості на загальну суму 15960 грн. В такому випадку, до стягнення підлягатиме: 16420 грн - 15960 грн = 460 грн.

Також, сторона відповідача вказує на те, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що первинним кредитором та Позивачем проценти нараховані поза межами строку Кредитного договору не в розмірі 3% річних, а в розмірі, встановленому пп. 1.3.2. Кредитного договору (2,14 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом), окремих вимог про стягнення процентів за ст. 625 ЦК України у розмірі 3% річних позивачем у позові не заявлено. Тобто, Позивач не нарахував компенсацію за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування відповідно до ст. 625 ЦК України, та не заявляє вимоги про стягнення її з відповідача

Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач просить суд стягнути відсотки у розмірі (34 060 грн.), що значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту (10 000 грн.), а отже змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Також, сторона відповідача не визнає вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що такі витрати необгрунтовані та не підтверджені належними доказами.

13.05.2025 року від представниці ТОВ «Діджи Фінанс» - Буряченко А.В. надійшла відповідь на відзив, в якій доводи відповідача, викладені у відзиві вважає необгрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, з огляду на наступне.

Договір про надання фінансового кредиту № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 05.01.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 25.01.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 08.02.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 22.02.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 10.03.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 25.03.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 08.04.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 26.04.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 16.05.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; додаткова угода від 03.06.2021 про зміну умов договору № 0 від 07.12.2020; були підписані ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чим підтверджено укладання між ним та ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» таких правочинів, оскільки без здійснення входу на сайт кредитора https://cashberry.com.ua/ за допомогою логіну та пароля до особистого кабінету, внесення свої персональних даних, номера телефону, договори між сторонами не були б укладені, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Відсутність кваліфікованого електронного підпису не зумовлює недостовірність певних даних в електронній формі і недостовірність електронного доказу

Також, представником позивача зазначено, що що в договорі сторонами було передбачено продовження строку кредитування, оскільки заборгованість по кредиту погашена не була, позивач вважає, що первісним кредитором обґрунтовано були нараховані відсотки за період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення, тому позовні вимоги в цій частині також підлягали до задоволення.

Щодо доводів представника відповідача, що позивачем до позовної заяви не додано доказів на підтвердження безготівкового перерахування відповідачеві коштів первинними кредиторами, сторона позивача зазначає, що ОСОБА_1 був укладений Договір про надання фінансового кредиту № 0 від 07.12.2020 з ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та 07.12.2020 відповідачу були перераховані кредитні кошти на банківську картку в сумі 10 000.00 грн. Дані кошти були перераховані через платіжну систему ТОВ «Платежі Онлайн» (Повідомлення про внесення відомостей до РПІ: № 27-0018/16805 від 26.03.2018 Види послуг: операційні, інформаційні та інші технологічні функції щодо переказу коштів), що має відповідні ліцензії НБУ, відповідає всім стандартам та вимогам платіжних систем, а також володіє доказами фактичного отримання Відповідачем грошових коштів за номером транзакції 30734-45147-18608.

20.05.2025 року від представника відповідача - адвоката Леха М.Ю. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в яких викладені твердження стороною позивача у відповіді на відзив є такими, що не підтвердженими належними доказами, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 21.07.2025 року відкладено судовий розгляд, витребувано уАТ «ОЩАДБАНК»: інформацію чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) платіжну картку № НОМЕР_2 ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 за період з 07.12.2020-15.12.2020 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію щодо номеру телефону,на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_2 за період з 07.12.2020-15.12.2020; інформацію чи знаходиться номер телефону НОМЕР_3 в анкетних даних ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

12.08.2025 року на виконання вимог ухвали суду від 21.07.2025 року від АТ «ОЩАДБАНК» надійшла витребувана судом інформація.

Оскільки розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розгляд проводиться по матеріалах справи.

Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).

За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що 07.12.2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС» укладено Договір №0 про надання фінансового кредиту (далі-Договір), з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства (ІТС Товариства) відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», на підставі попередньо поданої позичальником заявки на отримання кредиту (оферти).

Згідно п.1.1. Договору, за цим Договором Товариство зобов`язується надати Позичальникові грошові кошти (кредит) на суму 10000 грн. 00 коп., на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується одержати та повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, на умовах встановлених цим Договором.

Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту Позичальником (п. 1.2.Договору).

Відповідно до п.1.3. Договору, нарахування процентної ставки за користування кредиту залежить від фактичного виконання Позичальником умов цього Договору, яка становить:

- Знижена процентна ставка в розмірі 1.14% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (річна процентна ставка становить 416.1%) застосовується на період строку надання кредиту (починаючи с першого дня перерахування суми кредиту та до закінчення строку кредиту), визначеного у п.1.2. цього Договору, якщо в цей строк Позичальник здійснить повне погашення заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох робочих днів, що слідують за датою закінчення такого строку;

- Стандартна процентна ставка в розмірі 2.14% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (річна процентна ставка становить 781.1 %) застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в п.1.2. цього Договору, якщо Позичальник не виконав умови зазначені в п.1.3.1. цього Договору для застосування зниженої процентної ставки.

За п.1.4. Договору, розмір процентних ставок, визначених п.1.3. цього Договору, є фіксованим та може бути змінено Товариством в односторонньому порядку лише за умови попереднього письмового повідомлення Позичальника.

Згідно п.1.5. Договору з цим Договором не передбачається укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, а також кредит надається без забезпечення у вигляді застави.

Позичальник зобов`язаний повернути Товариству Кредит, нараховані проценти згідно п.1.3. цього Договору не пізніше строку вказаного в п.1.2. цього Договору (п.1.6. Договору).

Згідно п.1.7. Договору розрахунок сукупної вартості кредиту за зниженою процентною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого п.1.2. цього Договору, зазначені в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору, Додаток №1 до цього Договору.

Відповідно до п.9.2. Договору, невід`ємною частиною цього Договору є Правила надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту (далі - Правила) та Паспорт споживчого кредитування, що надано Позичальнику до укладення цього Договору. Уклавши цей Договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких, розміщений на сайті Товариства https://cashberry.com.ua/.

Щодо відступлення прав вимоги новому кредитору

05.09.2022 між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВ «ДІЖДИ ФІНАНС» було укладено договір факторингу №556/ФК-22, за умовами якого ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» відступило .право вимоги за кредитним договором №0 від 07.12.2020 року на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», а відповідно ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло права вимоги до ОСОБА_1 в загальному розмірі 44060 грн. 00 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 10 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 34 060,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття права вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 143/1269/17 (провадження № 61-5383св22), від 06 вересня 2023 року у справі № 466/3066/13-ц (провадження № 61-785св23), від 26 січня 2022 року у справі № 637/590/16-ц (провадження № 61-15865св21).

Договір факторингу та додатки до нього підписано сторонами електронними цифровими підписами, він є діючим та у встановленому законом порядку не оспорювався.

Факт передання права вимоги у зазначених розмірах підтверджується платіжними інструкціями, актом прийому-передачі реєстру боржників та Витягом з Реєстру боржників - додаток №1 до договору факторингу.

Суд зауважує, що належне підтвердження відступлення права вимоги (цесії) включає в себе наявність договору про відступлення права вимоги, який має бути укладений у письмовій формі та містити істотні умови, а також докази передачі права вимоги, такі як акти, накладні, або інші документи, що підтверджують факт передачі.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.

У даній справі, встановлено, що відступлення прав вимоги за вищевказаним кредитним договором було здійснено шляхом укладення Договору факторингу про відступлення ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» належне йому право вимоги .

У матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про визнання Договору факторингу №556/ФК-22 укладеного 05.09.2022 р. між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про відступлення права вимоги до ОСОБА_1 , недійсним або заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цього договору.

За такого, враховуючи вищевказане, право вимоги до боржника ОСОБА_1 за Договором позики №0 від 07.12.2020 року перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», що дає останньому право на стягнення з відповідача в судовому порядку неповернуту ним суму позики.

Щодо укладення правочину в електронній формі.

За умовами п.9.2 Договору №0 від 07.12.2020, укладення цього Договору здійснюється за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи (ІТС) Товариства, доступ до якої забезпечується Позичальнику через веб-сайт https://cashberry.com.ua. Електронна ідентифікація Позичальника здійснюється при вході Позичальника в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п.п.9.3., 9.4. Договору, цей Договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) Товариством та її прийняття (акцепту) Позичальником. У разі погодження Позичальником з умовами запропонованої Товариством оферти, Позичальник має заповнити в особистому кабінеті заяву про прийняття оферти (здійснити акцепт Оферти). Заява про акцепт оферти підписується Заявником в ІТС Товариства електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Цей Договір є укладеним з моменту одержання Товариством, яке направило пропозицію укласти такий Договір, відповіді про прийняття (акцепт) Позичальником цієї пропозиції (оферти) в порядку, визначеному ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором.

Відповідно до п. 9.23. Договору, цей Договір є електронним документом, створеним і збереженим в інформаційно- телекомунікаційній системі Товариства та перетвореним електронними засобами у візуальну форму.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч. 3).

Абзац другий ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19.

Згідно зі ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Положення ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Так, відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тож, аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що електронний підпис - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Отже, без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між позивачем та відповідачем не міг би бути укладений. Такий висновок суду кореспондується з висновками, висловленими Верховним Судом у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/16, від 31.01.2024 у справі №671/1832/20. Правові позиції Верховного Суду з цього приводу є сталими та змінам не піддавались.

Суд зауважує, що при укладення кредитного договору в обов`язковому порядку проводиться ідентифікація особи позичальника, у тому числі через створений ним особистий кабінет. Так, ч.4 ст.14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому, ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. Сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний - Закон України «Про захист персональних даних».

Відповідно до Закону України «Про захист персональних даних», підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).

Заперечуючи факт укладення ОСОБА_1 . Кредитного договору №0 від 07.12.2020 р. та додаткових угод до вказаного договору від 05.01.2021 р., 25.01.2021 р.,08.02.2021 р., 22.02.2022 р., 10.03.2021 р., 25.03.2021 р., 08.04.2021 р., 26.04.2021 р., 16.05.2021 р., 03.06.2021 р., представник відповідача посилався на відсутність в договорі та угодах будь-яких фізичних підписів сторін, а також доказів, що такі угоди були підписані цифровим підписом.

Разом з тим, дослідженням змісту та форми кредитного договору №0 від 07.12.2020 року та додаткових угод до нього, копії яких наявна в матеріалах справи, судом встановлено, що вказані правочини були укладені його сторонами - ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 в електронній формі через особистий кабінет позичальника, створений ним в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема, через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, що передбачено розділом 6 договору. Договір та додаткові угоди були укладені в електронній формі із застосуванням електронної комерції, він відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію».

При цьому суд зазначає, що Договір та додаткові угоди до нього містять повну інформацію щодо особи позичальника - ОСОБА_1 , його персональні дані, номер мобільного телефону.

Крім того, як вбачається із договору про надання споживчого кредиту, ідентифікаційні дані позичальника ОСОБА_1 повністю відповідають персональним даним останнього, у тому числі встановленим судом за даними Реєстру територіальної громади м. Миколаєва (адреса проживання - АДРЕСА_1 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , тощо).

Також, суд звертає увагу, що аналогічні дані також вказані стороною відповідача у відзиві на позов, а саме: мобільний номер телефону відповідача, його РНОКПП, електронна пошта та місце проживання повінстю співпадає з даними, вказаними в Кредитному договорі та додаткових угодах до нього.

Доказів, які б свідчили про вчинення дій, спрямованих на укладення договору в електронній формі через сайт Товариства, іншою особою, ніж ОСОБА_1 , або ж протиправне використання персональних даних відповідача третіми особами, які незаконним шляхом заволоділи його персональними даними, відповідачем та його представником в рахунок обґрунтування наведених заперечень надано не було.

При цьому, суд констатує, що без введення позичальником ОСОБА_1 відповідних даних, здійснення його верифікації, передання ним та отримання товариством персональних даних від відповідача з метою укладення договору, отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення позичальником входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету таке укладення кредитного договору було б неможливим. Зустрічних вимог про оспорювання договору відповідач та його представник не заявляли.

До того ж електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом є оригіналом такого документа.

Отже, відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.

Судом встановлено, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладеним сторонами, отже цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Отже, суд дійшов до висновку про доведеність факту укладення між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» як «кредитодавцем» та ОСОБА_1 як «позичальником» 07.12.2020 Кредитного договору №0 та додаткових угод до вказаного договору від 05.01.2021 р., 25.01.2021 р.,08.02.2021 р., 22.02.2022 р., 10.03.2021 р., 25.03.2021 р., 08.04.2021 р., 26.04.2021 р., 16.05.2021 р., 03.06.2021 р., які оформлені сторонами в електронній формі, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у них умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо стягнення суми заборгованості за тілом кредиту.

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 626 ЦПК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.ст. 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором Банк зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивачем заявлено суму тіла кредиту у розмірі 10 000,00 грн, яка згідно умов Кредитного договору №0 від 07.12.2020 р. надана первісним кредитором ОСОБА_1 , шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на платіжну/банківську картку, реквізити якої надані Позичальником Товариству.

Заявою позичальника №0 від 07.12.2020 року встановлено, що відповідачем для отримання кредитних коштів вказана банківська картка № НОМЕР_2 .

Відповідю АТ «Ощадбанк», наданою на виконання вимог ухвали суду, підтверджується факт належності вищевказаної банківської карти ОСОБА_1 .

Щодо заперечення стороною відповідача факту перерахування кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн на його рахунок та відсутності у матеріалах справи первинних документів, за якими обліковується заборгованість, суд вважає такі твердження безпідставними з наступних підстав.

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) та в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за N 168/704; далі - Положення N 88).

Згідно із ч. 1 ст.9 Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст.9 Закону №996-XIV).

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 цього Закону).

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (абз.10 ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV ).

Таким чином, первинні документи підтверджують господарські операції для ведення бухгалтерського обліку та подачі фінансової звітності та є доказом перерахування на рахунок кредитора грошових коштів та відображає рух коштів за кредитним договором.

Окрім того, розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Тому, враховуючи, що кредит було видано на платіжну картку відповідача то правовідносини між відповідачем, як позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та «Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» затвердженої Постановою НБУ № 164 від 29.07.2022, відповідно до положень якої вбачається, що документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (п. 159 розділу VIII Положення).

Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» №62/1636/12 від 14.12.2022 року, 07.12.2020 року о 14:35:16 на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція №30734-45147-18608 на номер платіжної картки НОМЕР_2 в сумі 10 000,00 грн.

Національним банком України узгоджено умови та порядок діяльності оператора послуг платіжної інфраструктури ТОВ "ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН" та внесено відомості щодо нього до Реєстру платіжних систем, систем розрахунків, учасників цих систем та операторів послуг платіжної інфраструктури.

ТОВ "ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН" (Platon) здійснює діяльність у якості оператора послуг платіжної інфраструктури у рамках платіжних систем "MasterCard" та "Visa".

За такого, суд вважає доведеним факт перерахування ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС», правонаступником якого є позивач, відповідачу кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн.

А отже, первісним кредитором виконано свої зобов`язання за Договором №0 від 07.12.2020 року, щодо видачі кредиту в узгодженій сторонами правочину розмірі.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Суд враховує, що ОСОБА_1 має доступ до свого карткового рахунку, зазначеного в договорі, і мав би можливість представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження як надходження кредитних коштів так і виконання своїх зобов`язань за даним договором, а також внесення коштів на погашення заборгованості.

За такого, суд вважає, що вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту є такою, що підлягає задоволенню.

Щодо стягнення суми заборгованості за відсотками.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що «заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти».

До позовної заяви доданий розрахунок заборгованості первісного кредитора за Кредитним договором №0 від 07.12.2020 року, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 за відсотками за період з 07.12.2020 по 16.09.2021 становить 34 060,00 грн.

Даний розрахунок містить дані щодо дати та назви трансакції, вид заборгованості, суму операції, суми боргу по тілу, відсотків та суму загального боргу.

Вказаний розрахунок складений відповідно вимог до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Оскільки нормативно-правовими актами, в тому числі актами Національного Банку України, не затверджено зразок «Розрахунку заборгованості кредитним договором», тому розробка такого документу такого типу віднесена до компетенції кожної фінансової установи.

За таких обставин, долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості є формою, встановленою фінансовою установою, мета якого фіксування кредитної заборгованості позичальника.

Враховуючи правовий висновок Верховного Суду у постанові від 17.12.2020 по справі 278/2177/15-ц, суд визнає наданий позивачем розрахунок заборгованості належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України.

Згідно розділу 3 Договору №0 від 07.12.2020 року, нарахування процентів за цим Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення.

До періоду розрахунку процентів включається день надання та день фактичного повернення кредиту, але не включається дата повернення кредиту, вказана у Графіку розрахунків, крім випадку якщо, якщо в межах строку надання кредиту, визначеного у п.1.2. цього Договору, відбулася пролонгація строку кредиту, відповідно до умов цього Договору, де проценти нараховуються і за дату повернення кредиту, вказану в Графіку розрахунків. У випадку якщо день надання та день повернення кредиту співпадають, нарахування процентів здійснюються за один день.

Розмір процентної ставки, встановлений п.1.3. цього Договору залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії Договору та не може бути збільшений Товариством в односторонньому порядку. Позичальник розуміє та надає згоду Товариству, що використання стандартної процентної ставки відповідно до п.1.3.2. Договору є насамперед обумовленим та не є односторонньою зміною умов цього Договору, оскільки, умови про встановлення різних процентних ставок за цим Договором застосовуються автоматично за домовленістю Сторін, та не вимагають підписання Сторонами будь-яких інших додаткових документів, крім цього Договору.

Сторона відповідача, заперечуючи розмір нарахованої заборгованості за відсотками посилалася на те, що позивачем здійснювалося неправомірне нарахування відсотків після закінчення 30-ти денного кредитування 06.01.2021 року, передбаченого Кредитним договором.

Надані позивачем на підтвердження пролонгації Договору №0 від 07.12.2020 року Додаткові угоди від 05.01.2021 р., 25.01.2021 р.,08.02.2021 р., 22.02.2022 р., 10.03.2021 р., 25.03.2021 р., 08.04.2021 р., 26.04.2021 р., 16.05.2021 р., 03.06.2021 р., відповідач вважає неналежними доказами, оскільки вони не містять доказів цифрового підпису ОСОБА_1 .

Разом з тим, як встановлено судом вище вказані Додаткові угоди оформлені сторонами в електронній формі, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», а отже, є такими, що підтверджують те, що сторони дійшли згоди про продовження строку кредитування до 17.06.2021 року.

Згідно п.п.4.1.-4.4. Договору №0 від 07.12.2020 року, позичальник має право продовжити строк користування кредитом, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про продовження (пролонгацію). Для продовження строку користування кредитом, Позичальник сплачує Товариству меншу суму із наступних: або нараховані проценти за ту кількість днів, на яку бажає продовжити строк, або повну заборгованість по процентах на момент оформлення пролонгації.

Позичальник має право подовжити строк користування кредитом необмежену кількість разів. Факт оплати Позичальником нарахованих процентів є підставою для оформлення відповідної додаткової угоди до цього Договору.

При кожному продовженні строку користування кредитом, між Позичальником та Товариством укладаються відповідні додаткові угоди, які є невід`ємними частинами цього Договору.

Якщо до запланованої дати повернення кредиту, Позичальник бажає продовжити строк користування кредитом, датою продовження строку дії цього Договору та строку користування кредитом є дата, наступна за запланованою.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданим позивачем, відповідачем вносилася сума у розмірі 1596,00 грн 05.01.2021 р., 25.01.2021 р., 08.02.2021 р., 22.02.2022 р., 10.03.2021 р., 25.03.2021 р., 08.04.2021 р., 26.04.2021 р., 16.05.2021 р., 03.06.2021 р., тобто, вчинялися дії передбаченні п.п.4.1., 4.2. Договору, в зв`язку з чим між Позичальником та Товариством укладаються відповідні додаткові угоди.

Факт сплати первісному кредитору вказаної суми, відповідачем не заперечувався.

Крім того, до п.п.9.8., 9.9. Договору №0 від 07.12.2020 року передбачено, що строк дії цього Договору, вказаний в п.1.2. цього Договору, продовжується на весь період, протягом якого Сторони здійснюють свої права і виконують свої обов`язки за цим Договором, та визначається як період від дати отримання Позичальником Кредиту до фактичної дати повернення Кредиту, процентів за Зниженою та/або Стандартною процентними ставками, компенсації, яка має бути сплачена у разі невиконання умов цього Договору (штрафу) та інших нарахувань, передбачених цим Договором. Сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання Кредиту, визначеного в п.1.2. цього Договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Щодо тверджень сторони відповідача про те, що при врахуванні Додаткової угоди від 03.06.2021 року позивачем всеодно нараховано відсотки поза межами строку, оскільки за додатковою угодою строк кредитування до 17.06.2021 року, що є останнім днем нарахування відсотків, а не 16.09.2021 року як нараховано позивачем, суд зазначає наступне.

Згідно п. 3.1. Договору №0 від 07.12.2020 року, нарахування процентів за цим Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення.

Отже, позивач правомірно нарахував відсотки за 90-денний період з дні закінчення строку кредитування.

За такого, суд дійшов висновку про правомірне нарахування первісним кредитором відсотків у сумі 34060,00 грн, оскільки такий вид стягнення узгоджено сторонами та здійснене в строк передбачений законом і договором.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача, тому твердження про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими.

З аналізу актуальної практики Верховного Суду вбачається тенденція застосування принципу балансу інтересів сторін договірних правовідносин, шо одночасно постраждали від невиконання зобов`язань, що виникають із договору. Застосування даного принципу дає змогу Суду врегулювати розбіжності щодо умов виконання договірних відносин та питань застосування штрафних санкцій, врахувавши інтереси усіх сторін договірних відносин.

Одними з основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Постанова ВС від 20 листопада 2024 року, справа № 463/6799/18 (провадження № 61-4628св24)

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, враховуючи порушення позичальником умов договору, суд приходить до висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача кредитної заборгованості, підлягає судовому захисту, тому позов ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №С3444 від 01.04.2025 року.

За такого, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 2422,40 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, що передбачено пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України.

Позивач у позові просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені витрати на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн.

В обґрунтування витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір про надання правової допомоги №42649746 від 01.01.2025, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Білецьким Б.М., Додакову угоду №0 від 02.04.2025 року до Договору №42649746, детальний опис наданих послуг від 02.04.2025 р., акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 02.04.2025 року на суму 9 000,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а, ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, яка також зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №620/1958/19 у постанові від 11.10.2021 року, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішеннівід 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

В даній справі судом враховано незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, спірні правовідносини не є новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала значних затрат часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.

Крім того, суд враховує, що суть надання позивачу адвокатом правничої допомоги зводилась до написання та направлення позовної заяви до суду, розгляд справи проведено у спрощеному провадженні без виклику сторін у справі.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 9000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 5 000,00 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.

За такого, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 44060,00 грн та судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 2422,40 грн і витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 549, 610-612, 625, 1049-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 13, 77-81, 259, 263-265, 247, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за Договором №0 про надання фінансового кредиту від 07.12.2020 року в сумі 44 060,00 грн (сорок чотири тисячі шістдесят гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» витрати на судовий збір у сумі 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Реквізити сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 01 жовтня 2025 року.

Суддя Н.П. Черенкова