Провадження №: 2/755/901/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" вересня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Онопрійчук Д.П.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_3 , звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому, просить суд: витребувати з незаконного володіння відповідача у власність позивача однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56.7 кв.м. (житлова площа 21.2 кв.м.).

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та ТОВ «ФК «МІТЕХ» 06.03.2008 було укладено Договір №207 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до якого за позивачем було закріплено однокімнатну квартиру загальною площею 56,14 кв.м. за будівельним АДРЕСА_2 . Позивач 09.04.2008 уклав із Акціонерним комерційним банком «Форум» кредитний Договір №0012/08/00-1 відповідно до умов якого, банк надав позивачу кредит у сумі 1 585 000,00 грн на придбання нерухомості на первинному ринку. На виконання кредитного договору між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Форум» 09.04.2008 було укладено договір іпотеки. Згідно п.1.2., 1.2.1 і 1.2.2. цього Договору іпотеки - предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, що стане власністю позивача після завершення будівництва, а саме: однокімнатна квартира загальною площею 56,14 кв.м. за будівельним АДРЕСА_2 ; двокімнатна квартира загальною площею 106,88 кв.м. за будівельним АДРЕСА_3 . Приватним нотаріусом Колесник С.А. на підставі ст.73 Закону України «Про нотаріат» накладено заборону відчуження, зазначених у договорі іпотеки квартир. Відповідно до сертифікату серії КВ №0 від 23.04.2012, виданого на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації від 05.04.2012, об`єкт будівництва - адміністративно-житловий комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 було введено в експлуатацію. Об`єкт інвестування, що був закріплений за позивачем, після введення будинку в експлуатацію та здійснення остаточних обмірів фактичної площі зазнав змін, наслідком чого об`єкту інвестування було присвоєно поштовий номер 287. Крім того, в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №2-570/09 за позовом Акціонерного комерційного банку «Форум» до ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості та рішенням суду від 24.06.2009 було розірвано кредитний договір за №0012/08/00-1 від 09.04.2008; стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 946 017,98 грн; звернуто стягнення в сумі 1 691 941,87 грн на заставлене майно, а саме однокімнатну квартиру загальною проектною площею 56,14 кв.м. за будівельним АДРЕСА_2 . Таким чином, склалась ситуація за якої однокімнатна квартира, що належить позивачеві, загальною проектною площею 56,14 кв.м. за будівельним АДРЕСА_2 перебувала одночасно під забороною її відчуження та разом і цим на неї також було звернуто стягнення за рішенням суду в рахунок заборгованості позивача перед банком. Проте, незважаючи на існування заборони на її відчуження, а також не зважаючи на той факт, що судовим рішенням на неї було звернуто стягнення, відбулось відчуження квартири в протиправний спосіб і власником спірної квартири наразі значиться відповідач. Позивач стверджує, що відчуження квартири АДРЕСА_5 відбулось у незаконний спосіб, а тому вона може бути витребувана на його користь на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26.11.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, сторонам роз`яснено право подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

30.04.2025 до суду від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідачка є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_6 . Підставою набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомості є договір купівлі продажу від 08.07.2019, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Доденко О.О. На момент придбання відповідачем спірної квартири, права та законні інтереси будь-якої особи порушені не були, а отже відповідач набув право власності на спірний об`єкт нерухомості у законний спосіб. Водночас, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24.06.2009 у справі № 2-570/09 та додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02.12.2009 розірвано договір кредиту №0012/08/00-І від 09.04.2008, стягнуто з позивача заборгованість за кредитним договором та звернуто стягнення на заставне майно, а саме квартиру за будівельним АДРЕСА_2 . Вказане судове рішення з боку позивача в апеляційному порядку не оскаржувалось, що визнає й сам позивач. Отже, з 02.12.2009 позивач фактично втратив майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: квартиру за будівельним АДРЕСА_2 з цим, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03.12.2014 у справі № 755/27582/13-ц ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» щодо передачі йому оригіналу технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_7 , оригіналу акту прийому-передачі квартири АДРЕСА_7 та зобов`язання ТОВ «ФК «МІТЕХ» передати довідку про набуття у власність квартири АДРЕСА_7 . Зазначеним судовим рішенням констатовано факт неналежного виконання з боку ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором про участь у ФФБ №207 від 06.03.2008, що у свою чергу, зумовило неможливість проведення державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на новостворене нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 . Стверджує, що позивач ніколи не набував права власності на новостворений об`єкт нерухомості - однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , на витребуванні у відповідача якої наполягає позивач. Таким чином вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15.05.2025 задоволено клопотання представника відповідача про повернення на стадію підготовчого провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові. Додатково пояснив, що між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Форум» був укладений кредитний договір та на його виконання укладений договір іпотеки щодо однокімнатної квартири за будівельним АДРЕСА_2 . На відчуження цього майна нотаріусом була накладена заборона, яка існує і наразі. Рішенням Дніпровського районного суду в місті Києві у 2009 році було розірвано кредитний договір і звернуто стягнення на квартиру за будівельним АДРЕСА_8 . За договором №207 про участь у Фонді фінансування будівництва позивачем не було виконано всі умови, про що зазначено в рішенні про розірвання договору. Яким чином дану квартиру було вилучено та продано, йому не відомо. Також вказав, що позивачем не було отримано акт прийому-передачі квартири за будівельним АДРЕСА_8 та не було отримано довідку про 100% інвестування квартири, а також за позивачем не реєструвалося право власності на квартиру. Крім того зазначив, що на думку позивача квартира за будівельним АДРЕСА_8 та квартира, яка зареєстрована на праві власності за відповідачем, є однією і тією ж квартирою.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві. Додатково звернув увагу суду, що відповідачка є добросовісним набувачем, оскільки правочин на підставі якого було набуто право власності є чинним та заборон під час його укладення не було виявлено. Крім того, позивачем не доведено порушення його прав, як і відсутні докази, що він коли-небудь був власником спірної квартири. Під час введення будинку в експлуатацію, інвестором ТОВ «ФК «МІТЕХ» виступав ОСОБА_6 , який і набув право власності на квартиру за АДРЕСА_7 . Оскільки договір із позивачем був розірваний, то відповідно, позивач був позбавлений і майнових прав на новостворене майно.

Суд, вислухавши позиції представників учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 06.03.2008 між ОСОБА_3 та ФК «МІТЕХ» було укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва типу «А».

Відповідно до п.1.5 Договору, за ОСОБА_3 було закріплено наступний об`єкт інвестування: однокімнатна квартира за будівельною адресою АДРЕСА_9 , загальна площа 56.14 кв.м. Загальна вартість об`єкта інвестування на день укладення Договору складає 793 820 грн.

ФК «МІТЕХ» було видане ОСОБА_3 Свідоцтво № 207 до Договору про участь у Фонді фінансування будівництва типу «А», яким підтверджується сума внесених коштів в розмірі 159 000 грн за об`єкт інвестування - квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , будівельний номер квартири АДРЕСА_10 . Крім того, встановлено графік подальшого внесення коштів ОСОБА_3 до ФФБ, та вказано, що в разі невиконання ним умов графіку внесення коштів за кількістю та строками, ОСОБА_3 втрачає право на закріплений за ним об`єкт інвестування.

09.04.2008 між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0012/08/00-І, відповідно до умов якого, Акціонерний комерційний банк «Форум» надав ОСОБА_3 кредит у сумі 1 585 000,00 грн на придбання нерухомості на первинному ринку строком по 06.04.2018 та зі сплатою за користування кредитним коштами 16% річних (п.1.1-1.3 Кредитного Договору).

Відповідно до п.2.1. Кредитного Договору, забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня) є Договір іпотеки майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено та стане власністю ОСОБА_3 після завершення будівництва, а саме: однокімнатна квартира загальною площею 56,14 кв.м. за будівельним АДРЕСА_2 ; двокімнатна квартира загальною площею 106,88 кв.м. за будівельним АДРЕСА_3 .

09.04.2008 між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Колєник С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1513.

Згідно п.1.2., 1.2.1, 1.2.2 Договору іпотеки, предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, що стане власністю ОСОБА_3 після завершення будівництва, а саме: квартира за будівельним АДРЕСА_2 в секції «Г»; квартира за будівельним АДРЕСА_3 в секції «Г».

Відповідно до п.7.3 Договору іпотеки, цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, враховуючи можливу наявність додаткових угод, у тому числі про його пролонгацію, зміну процентної ставки та ін.

10.04.2008 приватним нотаріусом КМНО Колєсник С.А. на підставі ст.73 ЗУ «Про нотаріат», накладено заборону відчуження зазначених в договорі квартир, які належать ОСОБА_3 , до припинення договору, зареєстровано в реєстрі за № 1528, 1529; заборона накладена за № 2917/11, 2918/11.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24.06.2009 у справі №2-570/09 позов Акціонерного комерційного банку «Форум» задоволено та розірвано договір кредиту № 0012/08/00-І від 09.04.2008, укладений між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_3 на придбання нерухомості на первинному ринку; стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного комерційного банку «Форум» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 946 017,98 грн, судові витрати в розмірі 1 730 грн.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02.12.2009 звернуто стягнення в сумі 1 691 941,87 грн на заставлено майно, а саме однокімнатну квартиру, загальною проектною площею 56.14 кв.м., житловою площею 21.21 кв.м. за будівельним АДРЕСА_2 та двокімнатну квартиру загальною проектною площею 106,88 кв.м., житловою проектною площею 55,80 кв.м. за будівельним АДРЕСА_3 в секції «Г».

14.12.2015 між ОСОБА_6 та ТОВ «ФК «Мітех» укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва №314, за умовами якого за довірителем закріплено об`єкт інвестування: однокімнатна квартира АДРЕСА_11 (п.1.5 Договору).

16.12.2015 між ОСОБА_6 та ТОВ «ФК «Мітех» укладено договір уступки майнових прав №314, за умовами якого за фінансова космпанія передає, а довіритель приймає майнові права на об`єкт інвестування: однокімнатна квартира АДРЕСА_12 (п.2.2 Договору).

17.12.2015 ТОВ «ФК «Мітех» видано ОСОБА_6 довідку № 314 про набуття у власність об`єкта інвестування до Договору про участь у Фонді фінансування будівництва типу «А» №314 від 14.12.2015, щодо об`єкта інвестування - однокімнатна квартира за поштовим АДРЕСА_11 .

Цього ж дня, між ТОВ «ФК «Мітех» та ОСОБА_6 підписано Акт прийому - передачі від 17.12.2015, за яким ОСОБА_6 як довіритель прийняв житлове приміщення: однокімнатну квартири АДРЕСА_13 .

Згідно Інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 424165115 від 25.04.2025, первина реєстрація права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 56.7, житлова площа (кв.м): 21,2 відбулась 01.03.2016 за ОСОБА_6 .

05.07.2016 право власності на квартиру було зареєстроване за ТОВ «ГАСКЕТ» на підставі статуту виданого 04.07.2016 ТОВ «Гаскет»; Акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «ГАСКЕТ» виданого 04.07.2016 ТОВ «ГАСКЕТ».

19.10.2016 проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_7 на підставі: акту приймання-передачі нерухомого майна виданого 30.09.2016 ТОВ «Гаскет» та ОСОБА_7 ; Протоколу Загальних зборів учасників №30/1/16-9, що виданий 30.09.2016 ТОВ «Гаскет»;

25.05.2018 право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі: договору купівлі-продажу від 25.05.2018 зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Мельник Н.О., №4650.

08.07.2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Донченко О.О., та зареєстровано в реєстрі за № 594.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.1-2 ст.16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтями 316-319, 328 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частин першої - другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

У випадку порушення права власності власник відповідно до статті 387 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Метою позову про витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (Постанова ВП ВС від 06.07.22 справа №914/2618/16 (провадження №12-25гс21).

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації.

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Власник має право витребувати таке майно лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова ВП ВС від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанова ВП ВС від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова КЦС ВС від 30.11.2022 в справі № 522/14900/19).

Судом встановлено, що у позивач не набував у власність та у нього відсутнє зареєстроване право власності на спірний об`єкт нерухомості, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , або будь-які майнові права на вказану квартиру.

Позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_7 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем, є квартирою за будівельним АДРЕСА_8 , майнові права на які виникали у позивача після укладення Договору №207 про участь у Фонді фінансування будівництва та в подальшому кредитного Договору №0012/08/00-1 та Договору іпотеки.

Ба більше, майнові права на квартиру за будівельним АДРЕСА_14 , вибули із володіння позивача на підставі рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі №2-570/09, яким розірвано кредитний договір та звернуто стягнення на однокімнатну квартиру загальною проектною площею 56.14 кв.м., житловою площею 21.21 кв.м. за будівельним АДРЕСА_2 в секції «Г». При цьому, питання щодо подальшого виконання рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі №2-570/09, яке ухвалено на користь АКБ «Банк Форум», не є предметом даного судового розгляду.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

За вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Зважаючи на те, що позивач ніколи не набував права власності на спірне майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, то відповідно останній не наділений правом звернення до суду з вимогою про витребування такого майна, оскільки право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, має лише власник.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи сторін, наведені ними у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 316-319, 321, 328, 387, 388 ЦК України, ст 10, 11, 13, 60, 76-81, 89, 209, 258-259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_15 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_16 ) про витребування майна -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 18.09.2025.

Суддя: