П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м. Київ

Справа № 761/16330/25

Провадження №22-ц/824/12170/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: заявник ОСОБА_1

заінтересована особа: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Яковенком Анатолієм Вікторовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою, в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису на строк 6 місяців, в якій просив суд:

-заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж 100 м до ОСОБА_1 та дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж 100 м до місця проживання ОСОБА_1 та дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж 100 м до місця навчання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме - до гімназії №163 м. Києва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

-заборонити ОСОБА_2 особисто чи через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь - який спосіб спілкуватися з ними.

Заяву обґрунтовує тим, що в період часу з серпня 2013 року по липень 2023 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З початком війни, ОСОБА_2 з дітьми виїхала до Польщі, де знайшла нового чоловіка. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

В липні 2023 року діти повернулися з Польщі та стали проживати з ОСОБА_1 починаючи з липня 2024 року ОСОБА_2 проявляє агресію як до ОСОБА_1 , так і до дітей.

На очах у дійте мали місце неодноразові гучні сварки та побиття ОСОБА_1 з боку співмешканця ОСОБА_5 .

Спільний син ОСОБА_3 також був підданий насильству, яке виразилося у спробі його викрадення ОСОБА_2 , спільно з її родичами та спричиненні тілесних ушкоджень останньому з боку бабусі (матір ОСОБА_2 ).

Дані події призвели до того, що син почав боятися, втратив сон у зв?язку з чим почав відвідувати психолога.

Щодо вищезазначених неправомірних дій органами поліції були порушені кримінальні провадження за ст.125 КК України.

Крім того, мало місце складання протоколів, відносно ОСОБА_2 про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1, ч.3 ст.173-2 КУпАП. 16 липня 2024 року та 31 березня 2025 року відносно ОСОБА_6 були винесені термінові заборонні приписи, стосовно ОСОБА_1 , як постраждалої особи.

Комісією з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації від 09 жовтня 2024 року ОСОБА_2 було встановлено графік побачень з дітьми на пів року.

Однак, визначені комісією побачення з боку ОСОБА_2 були проігноровані та не мали місця жодного разу.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Добровеличківської селищної ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, задоволено.

ОСОБА_2 постійно спілкується із дітьми в грубій формі, кричить на них та вживає на адресу дітей нецензурну лайку.

Вказані обставини призвели до того, що діти бояться власну матір та не мають бажання з нею спілкуватися, оскільки, ОСОБА_2 продовжує вчиняти систематичне насильство психологічного та фізичного характеру, щодо ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей.

Звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів не дали очікуваних результатів.

Служба у справах дітей теж не приймає належні заходи, а її спеціалісти взагалі діють всупереч інтересів дітей.

На думку заявника, враховуючи обґрунтовані ризики насильства проти ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей, він змушений звернутися до суду з вищезазначеною заявою, так як, обмежувальний припис є тим тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення безпеки та недопущення повторних випадків насильства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, задоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , строком на шість місяців, встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , та покласти на неї наступні обов`язки:

- заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж 100 (сто) метрів до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж 100 (сто) метрів до місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою їх місця проживання: АДРЕСА_1 ;

- заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж 100 (сто) до місця навчання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме, гімназії №163, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонено, особисто чи через третіх осіб, розшукувати та переслідувати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні іншої частини заявлених вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 психічного та фізичного насильства щодо ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей - ОСОБА_7 і ОСОБА_4 , суд прийшов до висновку, що видача обмежувального припису щодо ОСОБА_2 є тим тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення безпеки ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей - ОСОБА_7 і ОСОБА_4 , буде сприяти недопущенню повторних випадків такого насильства.

Разом з тим, Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

З урахуванням вищезазначеного, оскільки, ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей, у суду відсутні правові підстави щодо заборони її спілкування з дітьми.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Яковенко А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені заяви відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що з початку квітня 2022 року діти тривалий час проживали з ОСОБА_2 у Польщі. За спільною домовленістю з ОСОБА_1 , влітку 2023 року діти переїхали в Україну на літні канікули, для того, щоб вона мала змогу оформити усі необхідні документи для проживання дітей у Польщі.

Діти проживали у батьків ОСОБА_2 так і з ОСОБА_1 . Однак, ОСОБА_1 , свідомо забрав документи з навчального закладу дітей та перевіз їх до с.м.т. Дружелюбівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, де і влаштував дітей до навчального закладу.

В послідуючому, ОСОБА_1 звернувся до Попільнянського районного суду Житомирської області з позовом про визначення місця проживання дітей. Служба у справах дітей виконавчого органу Добровеличівської селищної ради надала висновок, згідно якого, вважала, за недоцільне визначити місце проживання дітей з батьком.

Після чого, ОСОБА_1 почав перешкоджати ОСОБА_2 у побаченні, спілкуванні, прийнятті участі у вихованні дітей. Поведінка ОСОБА_1 виражається у переховуванні дітей від ОСОБА_2 . Приховування місцязнаходження ОСОБА_1 та дітей вплинуло на намагання матері ( ОСОБА_2 ) дітей побачитися з ними та прийняти участь у їх вихованні та реалізації бажання проживати з ними.

Органом опіки та піклування їй ( ОСОБА_2 ) було встановлено графік побачень з дітьми, якого ОСОБА_1 не дотримувався.

Після чого, вона звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей з нею.

ОСОБА_1 не повідомив суд про те, що 31 березня 2025 року відносно нього також було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП.

З урахуванням вищезазначеного, на думку ОСОБА_2 відсутні підстави, вважати, що наявні ризики вчинення фізичного чи психологічного насильства, передбачені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно не проживають.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що наявні ризики вчинення психологічного чи фізичного насильства з боку ОСОБА_2

10 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 адвоката Вотінцева Є.Г. в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Яковенка А.В. надійшла заява про розгляд справи без його участі.

ОСОБА_1 подано клопотання п ро відкладення розгляду справи в зв`язку з тим що він проходить ВЛК.

Колегія суддів вважає, що вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки як убачається з Направлення, долученого ОСОБА_1 до клопотання, Направлення заповнено 23.09.2025 року, але разом з тим не містить даних про проходження ОСОБА_1 МРТ саме 24 вересня 2025 року

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 2013 року.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішення суду набрало законної сили.

Як убачається із наданих заявником копій витягів з Єдиного державного реєстру кримінальних проваджень, 21 листопада 2023 року внесено відомості по заяві ОСОБА_1 (ч.1 ст.125 КК України, щодо конфлікту ОСОБА_1 з ОСОБА_8 , під час якого, ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження), 06 грудня 2023 року внесено відомості по заяві ОСОБА_1 (ч.1 ст.162 КК України), щодо незаконного проникнення 10 грудня 2023 року до будинку ОСОБА_1 , його колишньої дружини ОСОБА_2 та її співмешканця ОСОБА_9 ), 13 липня 2024 року внесено відомості по матеріалах правоохоронних органів (ч.1 ст.126 КК України), щодо спричинення з боку ОСОБА_2 , тілесних ушкоджень ОСОБА_1 ), 15 липня 2024 року внесено відомості по заяві ОСОБА_1 (ч.1 ст.125 КК України), щодо застосування ОСОБА_2 проти ОСОБА_1 газового балончика, чим останньому спричинені тілесні ушкодження), 04 січня 2025 року внесено відомості по заяві ОСОБА_1 (ч.1 ст.125 КК України), щодо спричинення 10 грудня 2024 року ОСОБА_10 тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_11 , 2014 року).

У зв?язку із ситуацією, яка мала місце 10 грудня 2024 року, щодо спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_11 , 2014 року, останній, спільно зі своїм батьком ОСОБА_1 відвідує психологічні консультації, про що свідчить довідка, видана 27 лютого 2025 року Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією.

В той же час, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2024 року, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року встановлено, що ОСОБА_2 вчинила домашнє насильство психологічного характеру, відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , а саме: ображала словесно та погрожувала фізичною розправою, у зв`язку з чим ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

16 липня 2024 року та 31 березня 2025 року відносно ОСОБА_6 були винесені термінові заборонні приписи, стосовно ОСОБА_1 , як постраждалої особи.

Як убачається з витягу із протоколу №29, комісією з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації від 09 жовтня 2024 року ОСОБА_2 було встановлено графік побачень з дітьми терміном на 6 місяців, а саме: ІІ та ІV субота місяця з 10.00 до 18.00 год. в присутності батька дітей.

Із відповіді Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 грудня 2024 року вбачається, що 28 грудня 2024 року (ІV субота місяця) працівниками Служби та Центру було відвідано адресу проживання дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_4 та встановлено, що ОСОБА_2 не з?явилася до дітей.

Доказів, які б свідчили про вчинення перешкод у зустрічах з дітьми, після встановлення графіку спілкування з дітьми, як то зазначено представником заінтересованої особи в письмових поясненнях з боку ОСОБА_2 суду надано не було, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді.

Згідно висновку, складеного 14 лютого 2025 року органом опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування, враховуючи право дітей зберігати стосунки з обома батьками, поважаючи право батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, в разі окремого проживання батьків, можливість спільно опікуватись над дітьми заради їх найкращих інтересів на основі взаємної згоди, врахувавши думку дітей, відповідно до ч.1 ст.161 СК України, прийшов до висновку, що малолітнім дітям ОСОБА_12 , 2014 року народження та ОСОБА_4 , 2018 року народження доцільно проживати з батьком - ОСОБА_1 , неухильно дотримуючись обома батьками графіку зустрічей матері з дітьми.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Добровеличківської селищної ради, Новоукраїнського району, Кіровоградської області, служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей задоволено, ухвалено:

визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком - ОСОБА_1 .

Під час розгляду вищезазначеної справи, ОСОБА_2 не звернулась до Попільнянського районного суду Житомирської області із зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з нею.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Відповідно до ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1 ст.350-3 ЦПК України).

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до правового висновку у справі з подібними правовідносинами, висловленого Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства (п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - батьки (мати, батько), дитина (діти), подружжя, колишнє подружжя.

Необхідною умовою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що підлягає доказуванню.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

З урахуванням змісту вказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».

У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23, зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи».

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 зазначено, що «докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».

Згідно з п.п.3, 14, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до матеріалів справи, а саме наданих заявником копій витягів з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, встановлено наступне:

21 листопада 2023 року внесено відомості за заявою ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України щодо конфлікту з ОСОБА_8 , під час якого заявнику було завдано тілесних ушкоджень.

06 грудня 2023 року внесено відомості за заявою ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 162 КК України щодо незаконного проникнення 10 грудня 2023 року до його житла, в якому також проживала його колишня дружина ОСОБА_2 та її співмешканець ОСОБА_14 .

13 липня 2024 року внесено відомості за матеріалами правоохоронних органів за ч. 1 ст. 126 КК України щодо спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_1

15 липня 2024 року внесено відомості за заявою ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України щодо застосування ОСОБА_2 проти нього газового балончика, чим спричинено тілесні ушкодження.

04 січня 2025 року внесено відомості за заявою ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України щодо спричинення 10 грудня 2024 року ОСОБА_10 тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_11 , 2014 року народження.

Крім того, окрім внесених до ЄРДР відомостей, до матеріалів справи долучено постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2024 року, залишену без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року. Згідно з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки вона вчинила домашнє насильство психологічного характеру щодо свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , ображаючи його словесно та погрожуючи фізичною розправою.

Також відповідно до довідки Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 лютого 2025 року встановлено, що малолітній ОСОБА_12 , 2014 року народження, спільно зі своїм батьком ОСОБА_1 відвідує психологічні консультації після отримання тілесних ушкоджень від ОСОБА_10 .

Крім цього, 16 липня 2024 року та 31 березня 2025 року стосовно ОСОБА_2 були винесені термінові заборонні приписи у зв`язку з вчиненням домашнього насильства, де постраждалою особою визнано ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що ОСОБА_2 систематично вчиняє домашнє насильство щодо ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , що виражається як у психологічному, так і фізичному впливі. Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність ризиків домашнього насильства спростовуються наявними у справі матеріалами та доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Відповідно до рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - служби у справах дітей Добровеличківської селищної ради Новоукраїнського району Кіровоградської області та служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - про визначення місця проживання дітей задоволено.

Цим рішенням суд ухвалив: визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - разом з батьком, ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що місце проживання дітей визначено судовим рішенням саме з батьком. Тому доводи апеляційної скарги про те, що неповнолітні були викрадені батьком, є необґрунтованими, оскільки рішенням суду встановлено місце їх проживання разом із батьком ОСОБА_1 .

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що батько переховує дітей та перешкоджає їхньому спілкуванню з матір`ю, спростовуються матеріалами справи.

Так, протоколом №29 комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації від 09 жовтня 2024 року для ОСОБА_2 було визначено графік побачень з дітьми терміном на 6 місяців, а саме: друга та четверта субота місяця з 10:00 до 18:00 години в присутності батька дітей.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 14 лютого 2025 року, з урахуванням положень ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, прав дітей на збереження стосунків з обома батьками та спільну відповідальність батьків за їх виховання, а також думки самих дітей, було зроблено висновок про доцільність проживання малолітніх ОСОБА_7 2014 року народження та ОСОБА_4 2018 року народження разом із батьком - ОСОБА_1 . При цьому орган опіки зобов`язав обох батьків неухильно дотримуватися встановленого графіку побачень матері з дітьми.

Із відповіді Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 грудня 2024 року вбачається, що 28 грудня 2024 року (четверта субота місяця) працівниками Служби та Центру було відвідано місце проживання дітей та встановлено факт неявки ОСОБА_2 до дітей.

Таким чином, доказів, які б підтверджували вчинення батьком перешкод у зустрічах матері з дітьми після встановлення відповідного графіку, апелянтом до суду не надано. А відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Яковенком Анатолієм Вікторовичем -залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна