Справа № 950/2493/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В.

з участю секретаря - Гладкової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лебедині цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором № 18.01.2025-100000108 від 18 січня 2025 року. Загальна ціна позову становить 21 213,16 грн. яка, за твердженням Позивача, складається з основного боргу - 7 818,72 грн., процентів - 7 794,44 грн., комісії -1 600,00 грн. та неустойки - 4 000,00 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначено, що проведення розгляду справи слід проводити без його участі, на позовних вимог наполягає.

Відповідачка - ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , подала до суду пояснення, в яких заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими, безпідставними та недоведеними.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та оцінивши надані докази відповідно до статей 7681 ЦПК України, дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з наступного.

Позивач стверджує, що кредитний договір укладено шляхом прийняття (акцепту) відповідачкою пропозиції за допомогою одноразового ідентифікатора Е812, надісланого в sms-повідомленні. Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин може бути підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Проте відповідачка звертає увагу суду на те, що позивач не надав доказів авторизації ОСОБА_1 в інформаційно-комунікаційній системі товариства, а також надсилання їй та отримання нею одноразового ідентифікатора, який використовувався як електронний підпис.

Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України та частиною першою статті 1049 ЦК України, кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит), а позичальник зобов`язується повернути їх.

Тягар доведення надання позичальнику грошових коштів покладається на кредитора. Належними доказами, що підтверджують факт здійснення господарських операцій, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18) Верховний Суд зазначив, що банк (кредитодавець) зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів за допомогою первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

На підтвердження перерахування 8 000 грн позивач додав довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та квитанцію про перерахунок коштів. Однак, суд вважає, що довідка ТОВ «УПР» не є належним доказом, оскільки емітент вказаної банківської картки № НОМЕР_1 не підтвердив її належність саме ОСОБА_1 . Крім того, матеріали справи не містять виписки з особового рахунку відповідачки, яка відповідно до пункту 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 75, є підтвердженням виконаних за день операцій. Суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу Відповідачці, оскільки інформація щодо повного номера картки в договорі відсутня.

Довідка-розрахунок про стан заборгованості, на яку посилається позивач, не є документом, що підтверджує отримання кредиту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що розрахунок заборгованості є одностороннім арифметичним розрахунком, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони банку.

Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують факт надання кредитних коштів саме відповідачці.

Також позивач вимагає стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 1 600,00 грн, що становить 20% від суми кредиту. Позивач стверджує, що ця Комісія пов`язана із наданням послуги з перерахування коштів із використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, надання грошових коштів за кредитним договором є обов`язком банку або іншої фінансової установи. Виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, оскільки надання кредиту не є послугою, що об`єктивно надається клієнту-позичальнику.

Однак, встановлення плати за послуги, які за законом мають надаватись безоплатно, робить відповідні положення договору нікчемними в силу статті 228 ЦК України, оскільки такий правочин порушує публічний порядок. Ця позиція підтверджується у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, де було встановлено, що положення договору про обов`язок позичальника сплачувати комісію за надання кредиту, коли це є обов`язком кредитодавця, є нікчемними.

З огляду на викладене, вимога про стягнення комісії у розмірі 1600,00 грн є неправомірною та не підлягає задоволенню.

Також, позивач заявив вимогу про стягнення неустойки у розмірі 4000,00 грн., посилаючись на те, що договір укладений 18.01.2025 року, тобто після набрання чинності Законом України № 3498-IX, яким дозволено нарахування неустойки за договорами споживчого кредитування, укладеними з 24.01.2024 року. Позивач вважає, що Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка має застосовуватися.

Проте суд враховує наступне:

Пункт 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачає, що у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, позичальник звільняється від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Цей пункт був доданий Законом України № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року.

На дату укладення спірного договору 18.01.2025 існувала очевидна суперечність (колізія) між положеннями Закону України «Про споживче кредитування» (зміни № 3498-ІХ) та пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 ЦК України, Цивільний кодекс України є основним актом цивільного законодавства. Згідно з частиною 2 статті 66 Закону України «Про правотворчу діяльність», у разі колізії між кодексом і первинним законом, пріоритет у застосуванні має норма права, що міститься у кодексі.

Конституційний Суд України у Рішенні від 13.03.2012 у справі № 5-рп/2012 підтримував пріоритет норм ЦК України над нормами інших законів. Цей підхід також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17.

У постанові від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 (провадження 61-14740св23) Верховний Суд зазначив, що пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлює спеціальні правові наслідки прострочення виконання зобов`язань у період дії воєнного стану, звільняючи споживача від відповідальності.

Враховуючи пріоритет норм ЦК України, вимоги позивача про стягнення неустойки 4 000,00 грн. у період воєнного стану є неправомірними та не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України, обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог, покладається на учасників справи, у тому числі і на Позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, ТОВ «Споживчий центр», не довів належними та допустимими доказами факт передачі кредитних коштів відповідачці та правомірність нарахування комісії та неустойки.

Беручи до уваги, що позивач не виконав свого процесуального обов`язку доведення факту надання кредиту та правомірності стягнення всіх складових заборгованості, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 4, 228, 526, 629, 1054 Цивільного кодексу України, пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, статтями 7681, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 18.01.2025-100000108 від 18.01.2025 у розмірі 21 213 грн 16 коп. відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано - після закінчення апеляційного провадження.

Суддя Роман БАКЛАНОВ