Справа № 489/1316/25
Провадження № 2/489/1486/25
22 вересня 2025 року м. Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Костюченка Г.С.,
за участю секретаря судового засідання Савкової К.А.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про встановлення факту позбавлення свободи та стягнення матеріальної та моральної шкоди,
У лютому 2025 року позивач звернулася до Інгульського районного суду міста Миколаєва з позовом в якому просять стягнути з держави російська федерація на його користь моральну шкоду в розмірі 10000000,00 грн., матеріальну шкоду в розмірі 83048950,74 грн., а також витрати на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач в період окупації м.Херсон з 01.03.2022 по 11.11.2022 знаходився в місті Херсоні, де 09.09.2022 року його будо затримано на території місцевого продовольчого ринку співробітниками Російської Федерації, після чого він був доставлений до Корабельного відділу поліції м.Херсона, де тримали його близько 30 хвилин, психологічно тиснули на нього та погрожували зброєю. Після утримання ОСОБА_1 в Корабельному ВП м.Херсона його доставили в ІТТ №1 ГУНП Херсонської області, де утримували його з 09.09.2022 по 15.09.2022 в камері №17, де знаходились ще ув`язненні особи.
В період перебування в ІТТ до позивача застосовували тортури, зокрема із застосуванням шокерів, під`єднували до електричного прибору геніталії та вмикали струм, постійно били гумовими кийками. Такі дії щодо позивача проводились у весь період тримання в ІТТ, що призвело його душевних страждань, нерозумінню того чи залишать йому життя окупанти. Крім того, відповідачем позивачеві як громадянину України завдано моральну шкоду самою агресією проти його держави, постійним бомбардуванням міст України, її енергетичної інфраструктури, вбивствами цивільних та військових.
Незаконна експропріація Російської Федерації природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей порушила низку прав і основоположних свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї, що призвело до нанесення позивачу майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 дол. США., що на момент звернення до суду за курсом валют Національного банку України (41,73 грн. за 1 дол. США складає) 83048950,74 грн. Враховуючи викладене позивач просить стягнути з держави російська федерація на його користь моральну шкоду в розмірі 10000000,00 грн., матеріальну шкоду в розмірі 83048950,74 грн.
Ухвалою Ленінського (на теперішній час Інгульський) районного суду міста Миколаєва суду від 04.03.2025 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 28.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.
Відповідач у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, зокрема і шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб - сайті судової влади.
Суд враховує, що відповідно до правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства російської федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням останньою збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24.02.2022 таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією.
У зв`язку із цим, суд зобов`язаний належно повідомити відповідача про дату судового засідання не за вказаною адресою, а відповідно до судової практики Верховного Суду, а саме згідно із частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.».
Відповідач причину неявки свого представника в судове засідання не повідомив, правом на надання відзиву не скористався.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити заочне рішення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вислухавши позивача та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.
Із матеріалів справи судом встановлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період окупації міста Херсона з 01.03.2022 по 11.11.2022, знаходився в місті Херсоні.
09.09.2022 в першій половині дня, ОСОБА_1 був затриманий на території місцевого продовольчого ринку, що розташований по АДРЕСА_1 , співробітниками поліції Російської Федерації.
Після затримання ОСОБА_1 співробітники окупаційної влади відвезли його до Корабельного районного відділу поліції, що знаходиться в місті Херсоні по вулиці Філатова, 30, де тримали приблизно протягом 30 хвилин та психологічно тиснули на нього, погрожували зброєю.
Після утримання ОСОБА_1 в Корабельному відділі поліції його доставили до ізолятора тимчасового тримання №1 Головного управління національної поліції в Херсонській області (далі ІТТ), який знаходиться в АДРЕСА_2 .
В ІТТ ОСОБА_1 утримувався в період з 09.09.2022 по 15.09.2022 в камері №17, де знаходились ще ув`язнені особи.
Таким чином, ОСОБА_1 був позбавлений особистої свободи в період з 09.09.2022 по 15.09.2022 внаслідок збройної агресії проти України, оскільки відбулось це в період окупації міста Херсона ворожою армією Російської Федерації.
Вказані обставини підтверджуються показами свідка ОСОБА_1 , який в судовому засіданні повідомив про його затримання співробітниками поліції держави агресора, застосування до нього тортур, зокрема застосування шокеру, нанесення ударів гумовими кийками, погрозами застосування зброї, під`єднання до електричного прибору геніталій та увімкнення струму. Наведені дії принесли ОСОБА_1 моральні та фізичні страждання нерозуміння того чи залишать йому життя окупанти.
Перенесені позивачем душевні страждання внаслідок вказаних неправомірних дій відповідача, на думку позивача, є достатньою підставою для відшкодування йому моральної шкоди в грошовому еквіваленті.
Російська Федерація своїми протиправними діями заподіяла як майнову, так і немайнову шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території Автономній Республіці Крим, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України, що призвело до нанесення йому майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 дол. США.
Правове обґрунтування та мотиви суду.
У лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької і Луганської областей України.
24.02.2022 розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час.
Відповідно до вимог статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.
Це позбавляє застосування судового імунітету російської федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.
Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого вона звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації.
Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року).
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).
Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.
Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Відповідно до вимог статі 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (стаття 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016).
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
Відомим також є той факт, що 24.02.2022 російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022«Про введення воєнного стану в Україні», а тому вказані факти не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України.
З 01.03.2022 року по 11.11.2022 року місто Херсон був тимчасово окупованою територією російських військ.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення російської федерації до України 24.02.2022, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.
Згідно приписів частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Частиною першою статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
За положеннями частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно частини першої та четвертої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частини перша статті 1167 ЦК України).
Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
При цьому, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
У даному випадку Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданої цими діями моральної шкоди.
Для деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зав`язок між шкодою та поведінкою заподіювача та вина. При цьому, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини.
Судом встановлено, що у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України та постійними обстрілами військовослужбовцями збройних сил відповідача території України, тимчасової окупації міста Херсона, де проживає позивач, незаконне затримання ОСОБА_1 співробітниками окупаційного органу Російської Федерації, що знаходе своє підтвердження в протоколі допиту потерпілого ОСОБА_1 від 23.11.2022 року, незаконне утримання та тортури ОСОБА_1 в ІТТ в Херсонській області, що підтверджено відповіддю слідчого ГУНП в Херсонській області від 31.01.2023 року за вих..№3оз/-23, останньому приходилось постійно перебувати в стресовому стані хвилюючись за безпеку свого життя та здоров`я, страждати через фізичне насилля, хвилюватись через постійні бомбардування міст України, вбивства цивільних та військових, що завдає йому душевного болю та страждань.
За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази, та враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень відповідачем його конституційних прав, характер немайнових втрат, суд вважає правомірним позов про відшкодування моральної шкоди.
Тому враховуючи обставини справи і обґрунтування позову, суд вважає можливим визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 10000000,00 грн.
Предметом спору в даному спорі є також відшкодування матеріальної шкоди, в частині стягнення якої суд зазначає таке.
Відповідно до частин 1-3 ст. 22 Цивільного Кодексу (ЦК) України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
Майнова шкода, як свідчить зміст статті 1166 ЦК України, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.
За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід зазначити, що саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.
У статті 13 Конституції України зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації».
Відсутність порушеного належного саме позивачу майнового права виключає відшкодування майнової шкоди на її користь.
Позивач зазначає, що, незаконна експропріація природних ресурсів України та майна громадян, які проживають на території України, завдала йому майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 дол. США., що на момент звернення до суду за курсом валют Національного банку України (41,73 грн за 1 дол. США складає) 83048950,74 грн. Зазначений розрахунок виходить із загально відомих фактів.
Однак жодних доказів розрахунку суми майнової шкоди, вартості втраченого майна, висновки експерта, позивач суду не надає.
Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 83048950,74 грн. є недоведеною та не підлягає задоволенню.
Також, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу.
Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки представником позивача зроблено заяву на підставі ч.8 ст. 141 ЦПК України.
Згідно із частинами першою, шостою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 100 000,00 грн.
Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до Держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про встановлення факту позбавлення свободи та стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.
Встановити факт позбавлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особистої свободи в ізоляторі тимчасового тримання №1 Головного управління національної поліції в Херсонській області внаслідок збройної агресії проти України в період з 09.09.2022 по 15.09.2022 під час окупації міста Херсона.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000000,00 грн. (десять мільйонів гривень 00 коп.).
Стягнути з держави Російська Федерація в дохід держави Україна судовий збір в сумі 100 000,00грн (сто тисяч гривень 00 копійок).
В задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;
відповідач: Держава Російська Федерація, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, місцезнаходження: Російська Федерація, м.Москва, вул. Житня,14, буд.1.
Повний текст судового рішення складено 22.09.2025.
Суддя Г.С.Костюченко