КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/4114/23 Головуючий у І інстанції - Шубочкіна Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини,

установив:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , захищаючи Україну, загинув син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після його смерті відкрилася спадщина.

Під час відкриття спадкової справи позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_3 записаний батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вважає, що померлий ОСОБА_3 через поважні причини не знав про те, що записаний батьком дитини ОСОБА_5 , оскільки добровільно не визнавав себе батьком.

Вказує, що її син не міг бути батьком дитини, та життя не визнавав добровільно себе батьком дитини, а відтак з поважних причин не знав про те, що буде записаний батьком дитини.

За вказаних обставин, позивачка звернулася за захистом порушених прав до суду.

Просила суд, виключити з актового запису №39 про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного 17 серпня 2016 року виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, відомості про ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батька дитини.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Виключено з актового запису №39 про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного 17 серпня 2016 року виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, відомості про ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батька дитини.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що походження дитини, ОСОБА_5 , визначалося за спільною заявою батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі ст. 126 СК України, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № від 12 жовтня 2023 року.

ОСОБА_3 є батьком дитини, йому це було відомо, він не заперечував та не оскаржував за життя своє батьківство.

Вважає, що висновок судової молекулярно-генетичної експертизи щодо кровного споріднення між собою, записаною батьком і дитиною є не обов`язковим, а оспорення батьківства після смерті особи, що записана батьком дитини, неможливе.

Посилання позивача на те, що померлий ОСОБА_3 не знав про те, що записаний батьком ОСОБА_5 , не відповідає дійсності, оскільки такі твердження спростовуються наявними у матеріалах справи документами, а саме: повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №0 від 12 жовтня 2023 року та свідоцтвом про народження дитини, що свідчать про визнання померлим ОСОБА_3 факту батьківства.

Вважає, що відсутні підстави для задоволення позову з огляду на те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про не визнання ОСОБА_3 батьківства щодо ОСОБА_5 , та докази оспорення факту батьківства.

Просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року та ухвалити по справ нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що основним і найбільш достовірним доказом у даній категорії справ для встановлення кровного споріднення є генетична експертиза.

Її вірогідність складає 99,99%.

Висновок судово-генетичної експертизи є підставою для категоричного висновку про відсутність кровного споріднення між батьком та дитиною, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення/спростування батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Згідно наявного в матеріалах справи висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №103-43-2024 від 24 травня 2024 року біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_3 , народженої ОСОБА_1 , виключається.

Звертає увагу на те, що даний висновок стороною відповідача не оспорений та не спростований.

Звертає увагу на Звіт ДНК про встановлення спорідненості між ОСОБА_5 - дитиною та ОСОБА_2 - матір`ю ОСОБА_3 , відповідно до якого імовірність споріднення становить 1,477833%.

Звертає також увагу на те, що згідно витягу із обліково-послужної картки старшого сержанта ОСОБА_3 , вбачається, що із кола рідних вказана лише мати - ОСОБА_2 .

Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04 серпня 1986 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 17 серпня 2016 року, виданого виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, відповідний актовий запис №39 вбачається, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батько - ОСОБА_3 та мати - ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією з Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №0 від 12 жовтня 2023 року, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 17 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис №39.

Державна реєстрація народження проведена відповідно до статті 126 СК України на підставі заяви матері ОСОБА_1 та батька дитини ОСОБА_3 про визнання батьківства від 17 серпня 2016 року.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Довгеньке, Ізюмського району, Харківської області.

Відповідно до звіту про встановлення спорідненості від 30 травня 2023 року №369642, на дослідження було надано зразки букального епітелію передбачуваної бабусі ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 , дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На вирішення генотипоскопічного дослідження було поставлено питання: «Чи є ОСОБА_2 , біологічною бабусею дитини ОСОБА_5 ».

Експертом медико-генетичного центру «ENDEAVOR DNA LABORATORIES» США зазначено, що імовірність біологічної спорідненості в рамках проведеного дослідження складає 1.477833%.

Відповідно до висновку експерта №103-43-2024 від 24 травня 2024 року, біологічне батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5 , народженої ОСОБА_1 , виключається.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_8 мама відповідача, як свідок, повідомила суду, що дочка проживала у цивільному шлюбі із ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 завагітніла в 2016 році.

ОСОБА_3 постійно приїзжав до неї у роддом.

Після народження дитини ОСОБА_5 , ОСОБА_3 разом із ОСОБА_1 написали заяву у Димерській селищній Раді про визнання батьківства.

Після того, як сім`я розійшлася, ОСОБА_3 дарував подарунки на день народження дитини та взагалі добре до неї відносився.

Сумнівів у ОСОБА_3 , що ОСОБА_5 це не його дитина, не було.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_9 , як свідок, повідомив суду, що ОСОБА_3 після пологів ОСОБА_1 забрав їх з дитиною із роддому.

Він був дуже радий та хотів записати дитину на себе.

2 роки після цього він гарно відносився і до ОСОБА_1 і до дитини ОСОБА_5 , дарував їй подарунки.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_10 , як свідок, повідомив суду, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась дитина ОСОБА_5 .

В сім`ї були гарні відносини, кожні вихідні всі разом збиралися та відпочивали.

Сумнівів у ОСОБА_3 що ОСОБА_5 це не його дитина не було.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_11 , як свідок, повідомила суду, що знала ОСОБА_3 все життя, у них були дружні стосунки.

Про факт того, що у нього є дитина ОСОБА_5 , їй не повідомляв.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що проведеною експертизою виключається біологічне батьківство сина позивача відносно малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і про даний факт не було відомо ОСОБА_3 за життя.

Проте, з вказаними висновками колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Нормативною основою для звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства особою, яка записана батьком дитини, є статті 136 та 137 СК України.

Аналіз положень статті 136 СК України дозволяє дійти висновку, що в судовому порядку батьківство може бути оспорено у випадках:

а) коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб;

б) коли на підставі спільної заяви батька й матері дитини батьками дитини при реєстрації батьківства було записано осіб, які в шлюбі не перебувають.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2022 року (справа №201/6658/18).

Предметом доказування у справах про оспорювання батьківства на підставі частини першої статті 137 СК України, крім відсутності факту кровного споріднення між дитиною та особою, яка записана батьком дитини, є також і той факт, що чоловік матері дитини за життя подав до нотаріуса заяву про невизнання свого батьківства щодо дитини. Водночас, відповідно до частини третьої статті 137 СК України оспорити батьківство можуть спадкоємці особи (дружина, батьки та діти), яка через поважні причини не знала про те, що записана батьком дитини і померла.

З урахуванням буквального тлумачення зазначеної норми закону (частини третьої статті 137 СК України), спадкоємці померлої особи, яка записана батьком дитини, після його смерті мають право оспорити батьківство померлого щодо такої дитини з одночасним доведенням того, що особа, яка записана батьком дитини за життя не знала та не могла знати про вагітність дружини, відповідно про те, що в силу презумпції батьківства, вона може бути записана батьком дитини.

Суд повинен вирішити питання чи можливо застосувати до спірних правовідносин частину третю статті 137 СК України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні.

По своїй суті позов про оспорювання батьківства, після смерті особи, яка записана батьком дитини, є негативним, в якому позивач стверджує, що певний чоловік не є батьком дитини.

В такому разі за допомогою цього позову відбувається захист приватного інтересу позивача (зокрема, в сфері спадкування).

Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства (частина перша статті 137 СК України).

Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці (частина друга статті 137 СК України).

Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України).

Тлумачення статті 137 СК України, з урахуванням розумності свідчить, що вказана норма визначає випадки, за яких батьківство особи може бути оспорено після смерті особи, яка записана батьком дитини:

перший випадок стосується випадку, коли чоловік ще під час вагітності жінки подав нотаріусу заяву про невизнання свого батьківства. У такому разі після смерті чоловіка оспорити батьківство можуть його спадкоємці (частина перша статті 137 СК України);

другий випадок охоплює ситуацію коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень статті 55 ЦПК про процесуальне правонаступництво (частина друга статті 137 СК України);

третій випадок оспорювання батьківства стосується випадків, коли через поважні причини чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини, і помер. Однак на відміну від перших двох випадків можливість оспорити батьківство належить лише таким його спадкоємцям як дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 31 липня 2023 року (справа №461/3122/19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Судом першої інстанції було встановлено, що при реєстрації народження дитини ОСОБА_3 особисто був присутнім у ВК Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, надав документи, що посвідчують особу, та згоду щодо визнання свого батьківства відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до ст. 126 СК України на підставі заяви матері ОСОБА_1 та батька дитини ОСОБА_3 про визнання батьківства від 17 серпня 2016 року, що підтверджується копією актового запису про народження ОСОБА_5 №39.

З моменту вчинення актового запису про народження дитини і до моменту смерті ОСОБА_3 був обізнаний, що зареєстрований батьком дитини, оскільки вважав себе батьком відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , приймав участь у вихованні дитини та не оспорював свого батьківства щодо дитини.

На переконання суду апеляційної інстанції, в даному випадку висновок судової молекулярно-генетичної експертизи щодо кровного споріднення між особою, записаною батьком і дитиною є не обов`язковим, а оспорення батьківства після смерті особи, що записана батьком дитини, неможливе.

Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року (справа №542/1042/17).

На вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, задовольняючи позовні вимоги.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

З урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена судом в повному обсязі, а позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог то з останньої на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений при поданні апеляційної скарги у розмірі 1849,50 грн.

Керуючись ст.ст.7,367,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року скасувати і постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанції в розмірі 1849,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба