Провадження № 2/686/1729/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Продана Б.Г., за участю секретаря судового засідання Боднар А.П., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_5 про визнання осоіб такими, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Центр надання адміністративних послуг, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В підтвердження позовних вимог пояснює, що він є власником 8/25 даного будинку, іншим співвласником є ОСОБА_5 , а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у вказаному будинку. Однак з 09.02.2023 року відповідачі в будинку не проживають, добровільно знятись з реєстрації відмовляються. Позивач несе неправомірні витрати за комунальні послуги за відповідачів які останніми не відшкодовуються. Внаслідок таких дій відповідачів, позивач не може повноцінно розпорядитись своєю власністю.

26.11.2024 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання.

24.12.2025 року справу призначено до слухання по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримує і просить його задоволити в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, надіслали заяви про визнання позову.

Від представника третьої особи, ЦНАП, надійшла заява про слухання справи у його відсутності, при вирішенні спору покладається на думку суду.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи належним чином повідомлена, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступні обставини та правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі прописані в будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади, який долучено до матеріалів справи.

Відповідачі за місцем реєстрації не проживають з 09.02.2023 року. Це підтверджується матеріалами справи, зокрема Актом про фактичну відсутність за місцем постійного проживання особи від 15.11.2024 року.

Позивач є власником 8/25 частини будинку АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 09.02.2023 року, що підтверджується копією договору та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Співвласником 17/25 частини будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 .

Позивач вказує, що реєстрація відповідачів у будинку, 8/25 частки якого належить йому на праві власності, перешкоджає йому вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки вони не сплачують комунальні платежі та участі в утриманні житла не приймають.

Думку іншого співвласника, ОСОБА_5 , щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_2 , з`ясувати не представилось можливим, оскільки вона в судове засідання не з`являлась, відношення до позову не висловила.

Щодо заяв, які надійшли до суду від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про розгляд справи за їх відсутності та визнання позовних вимог, то суд оцінює їх критично, та вважає такими, що суперечать інтересам іншого співвласника.

Так, принцип змагальності (передбачений ч. 3 ст. 12 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок ВС у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Ці норми процесуального права дають підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Так, у постанові ВС КЦС від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Так, у частинах 1, 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У зв`язку із наведеним суд не вбачає законних підстав для позбавлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням по АДРЕСА_2 .

У частинах 1, 2 ст. 355 ЦК визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожної з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК).

Відповідно до ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок один власник). Часткова власність, навпаки, завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Стаття 319 ЦК установлює право власника володіти, користуватися, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, не вчиняючи щодо свого майна дій, які суперечать закону.

Співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою майна, яка перебуває у спільній частковій власності (ст. 361 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені також ст. 383 ЦК і ст. 150 Житлового кодексу України, за якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

За ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині та суспільству.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ЦК).

Суд може захистити цивільне право чи інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом або судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК).

Право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка у праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка у праві спільної часткової власності не стосується частки майна (постанова Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 442/7505/14-ц, провадження № 61-4536св18).

У частинах 1, 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не доведено ті обставини, що реєстрація в будинку по АДРЕСА_2 відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , порушує також і права іншого співвласника ОСОБА_5 , тоді як відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 442/7505/14-ц, «якщо спірна квартира належить власникам на праві спільної часткової власності, яке поширюється на все спільне майно, то частка у праві спільної часткової власності не стосується частки майна» а, відтак, задоволення позовних вимог призведе до порушення прав іншого співвласника ОСОБА_5 .

За таких обстави по справі суд, вважає, що позов є необґрунтований, недоведений, а тому не підлягає задоволенню.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України та у випадку відмови у задоволенні позову залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 263; 264; 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_5 про визнання осоіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_2 залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького

апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 03.10.2025 року.

Позивач: ОСОБА_2 .

АДРЕСА_2 . тел. НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_3 .

АДРЕСА_2 .

ОСОБА_6 .

АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_5 .

АДРЕСА_2 .

Суддя: