ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1485/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шильця Артема Руслановича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів адвокат Кравченко Яніна Іванівна, до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» в особі ліквідатора Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Валерій Михайлович, ОСОБА_3 про скасування обтяження з нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

05.11.2024 до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла вказана вище позовна заява. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями визначено суддю для розгляду справи Дмитрюк О.В.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначив, що позивачі є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До складу спадкового майна увійшла частина квартира АДРЕСА_1 ) та житловий будинок по АДРЕСА_2 . Позивачам видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки житлового будинку по АДРЕСА_2 кожній.

Також, ОСОБА_1 є спадкоємицею після смерті свого сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . До складу спадкового майна входить частина квартири АДРЕСА_1 ). На дату звернення до суду ОСОБА_1 є власницею 1/3 частки зазначеної квартири. Крім того, спадкоємицею після смерті ОСОБА_5 є його дочка ОСОБА_3 , яка мешкає за кордоном та не виявляє бажання на подання позову про скасування обтяження з квартири для подальшого отримання свідоцтва про право на спадщину.

Представник позивачів стверджує, що позивачі не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначену квартиру, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру наявна заборона відчуження на квартиру АДРЕСА_1 (архівний запис) №2118288 від 23.06.2005 внесена Приватним нотаріусом Сенченко В.М. Підстава обтяження договір застави 6132 від 29.11.2002. Додаткова інформація: Архівний номер 30919997ZАР22402, архівна дата 29.11.2002, дата виникнення 29.11.2002, № 109679-205, внутр.№ 4601СDЗЕ2СF3432В7039.

Також, позивачі не можуть розпорядитись будинком АДРЕСА_2 оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру наявна заборона відчуження від 23.06.2005 за № 2118270 внесена реєстратором Приватним нотаріусом Сенченко В.М. на підставі договору застави 6133 від 28.11.2002 посвідченого приватним нотаріусом Сенченко В.М. Архівний номер: 3091782ZАР22402, архівна дата 29.11.2002, дата виникнення 29.11.2002 №109655-205, внут. №4F01СD3E2СF35А2А6F2D).

Cторонами договорів застави, які стали підставою для внесення заборони відчуження на вказане майно були Олександрійська філія АКБ «Національний кредит» в м.Запоріжжя, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

28.08.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 159 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» та делеговано повноваження ліквідатору банка.

На день подачі позовної заяви у Державному реєстрі банків міститься відомості про те, що ПАТ «Банк Національний кредит» знаходиться у стадії ліквідації. Правонаступників банку не має. 01.03.2010 Національний банк України вніс до державного реєстру банків запис про закриття Олександрівської філії АКТБ «Національний кредит» в м. Запоріжжя шляхом її реорганізації у Запорізьке відділення ПАТ «Банк Національний кредит». 07.09.2015 Національний банк України виключив відомості про Запорізьке відділення ПАТ «Банк Національний кредит» із державного реєстру банків. Ліквідаційна процедура ПАТ «Банк Національний кредит» здійснюється безпосередньо Фондом.

Представник позивачів посилається на інформацію, отриману від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що у ліквідатора відсутні всі первинні документи банку, а також що термін зберігання справ з юридичного оформлення рахунків клієнтів за активними операціями (кредитні договори, договори застави) складає п`ять років після виконання умов договору. За даними ЄОІ у ПАТ «Банк Національний кредит» з дати запровадженням тимчасової адміністрації у Банку 2015 року відсутня будь-яка інформація про угоди та рахунки, які були відкриті на ім`я ОСОБА_5 .

У архівних справах Банку, а саме : Договорах про відступлення прав вимог з додатками за 2018- 2020 роки, документах про інвентаризацію за 2018 рік, звіті про завершення процедури ліквідації станом на 03.02.2020 та ліквідаційному балансі ПАТ «Банк Національний кредит», за період з 31.08.2015 по 31.01.2020 відсутня інформація щодо кредитного договору та договору застави ОСОБА_5 .

Представник позивача вважає, що обтяження на квартиру АДРЕСА_1 та будинку АДРЕСА_2 на підставі договорів застави від 2002 року є незаконним оскільки доказів того, що на даний час є фінансові зобов`язання перед Банком у Позивачів або у померлих ОСОБА_5 , ОСОБА_4 немає.

Просили: скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 ) № 2118288 від 23.06.2005, внесену приватним нотаріусом Сенченко В.М. Підстава обтяження договір застави 6132 від 29.11.2002; скасувати заборону відчуження на будинок АДРЕСА_2 від 23.06.2005 за № 2118270, внесену реєстратором приватним нотаріусом Сенченко В.М. на підставі договору застави 6133 від 28.11.2002 посвідченого приватним нотаріусом Сенченко В.М.; стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року позов задоволено.

Скасовано заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 ) № 2118288 від 23.06.2005, внесену приватним нотаріусом Сенченко В.М. Підстава обтяження договір застави 6132 від 29.11.2002. Додаткова інформація: Архівний номер 30919997ZAP22402, архівна дата 29.11.2002, дата виникнення 29.11.2002, № 109679-205, внутр.№ 4601CD3E2CF3432B7039.

Скасовано заборону відчуження на будинок АДРЕСА_2 від 23.06.2005 за № 2118270, внесену реєстратором приватним нотаріусом Сенченко В.М. на підставі договору застави 6133 від 28.11.2002 посвідченого приватним нотаріусом Сенченко В.М. Архівний номер: 3091782ZAP22402, архівна дата 29.11.2002, дата виникнення 29.11.2002 № 109655-205, внут. № 4F01CD3E2CF35A2A6F2D.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шилець А.Р. подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду в частині стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб судового збору скасувати та в цій частині прийняти нове, яким відмовити в стягнення судового збору з Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є неналежним відповідачем.

28 липня 2025 року від представника ОСОБА_1 Кравченко Я.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в оскаржуваній частині відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи розподіл судових витрат та стягуючи на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2422 гривні 40 копійок суд першої інстанції виходив з того, що позов задоволений відтак судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів погоджується таким висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позово ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника позивачів адвокат Кравченко Яніна Іванівна подано до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» в особі ліквідатора Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Валерія Михайловича, ОСОБА_3 про скасування обтяження з нерухомого майна та задоволено в повному обсязі.

Відповідачем у справі є Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» в особі ліквідатора Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, обов`язок відшкодування судових витрат покладається на єдиного відповідача - Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» в особі ліквідатора Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на твердженні, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є неналежним відповідачем.

Колегія суддів, звертає увагу, що апеляційна скарга подана на рішення тільки в частині стягнення судових витрат, встановлення ж належності відповідача можливе при розгляді справи по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції не може виходити за межі апеляційної скарги та переглядати справу в частині, що не оскаржується.

Окрім цього, варто зазначити, що судовий збір стягнуто саме з Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що повтісню відповідає вимогам процессуального закону.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шильця Артема Руслановича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий

Судді: