Справа № 464/4374/24
Провадження № 2/466/577/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

представника позивача, адвоката Гук В.М.

справа № 466/4374/24

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав

в с т а н о в и в:

18.06.2024 року адвокат Тихоход М.М. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якому просить суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 20.06.2024, вказана позовна заява передана за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Львова.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб. Від шлюбу в них народилась дитина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя з відповідачем не склалося, тому рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року по справі №466/9280/18 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12 липня 2016 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №1540.

З цього часу Відповідач ні разу не бачив дитину та не брав участі у її вихованні.

Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованої його подальшій долі, не цікавився успіхами у дитячому садку та не цікавиться успіхами у школі, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти.

Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються Позивачем самостійно участі та підтримки з боку Відповідача. Дитина знаходиться на повному утримані; вихованні позивача.

Наведене вище підтверджується доказами долученими до даної позовної заяви, зокрема довідками та інформацією з закладів освіти у яких навчався та навчається ОСОБА_4 .

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, є ухиленням виховання дитини Відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність у Відповідача усвідомлення, що він є батьком, що він має піклуватися про свою дитину, що він зобов`язаний відповідно до норм чинного законодавства виконувати свої батьківські обов`язки.

З моменту як Позивач та Відповідач розлучилися минуло п`ять років, тобто, п`ять років дитина виховувалась виключно силами та засобами матері (позивач), а з урахуванням того, що син народився в 2017 році і на час розлучення йому було два рочки, він навіть не знає про батьківську увагу, батьківську любов, батьківську опіку та піклування.

Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач є наркотично залежною особою і не дивлячись на вагітність дружини та в подальшому народження дитини продовжив вести неналежний спосіб життя.

Зокрема, як вбачається з постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 06.02.2017 року по справі №466/74/17, 25 грудня 2016 року - тобто в той час як Позивачка була на останньому місяці вагітності і через місяць народила сина, Відповідач скоїв адміністративне правопорушення, а саме, керував автомобілем в стані наркотичного сп`яніння в зв`язку з чим був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 17.03.2017 року по справі №466/921/17 Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.122 ч.4 КУпАП, в даній постанові зазначено, що, 30.01.2017р. приблизно о 05:06 год., знаходячись на перехресті вул. Кульпарківської та вул. Копистинського у м. Львові Відповідач керуючи автомобілем марки BMW525TDS д.н.з. НОМЕР_1 на вимогу працівників поліції про зупинку поданий маячками синього та червоного кольору та гучномовцем, не реагував та продовжував рух на зустріч службовому автомобілю TOYOTA PRIYS д.н.з. НОМЕР_2 не зменшив швидкість, змусив водія ОСОБА 2 різко гальмувати, подавати звуковий сигнал та різко змінити напрямок руху, щоб уникнути зіткнення транспортних засобів, чим створив аварійну обстановку та порушив п.2.4 ПДР України, відповідальність за що передбачена сг.122 ч.4 КУпАП.

Більш того, позивач звертає увагу суду на тому, що в травні 2017 року тобто, через три місяці після народження сина, Відповідач перебуваючи у парковій зоні, що по вул. Медової Печери у м. Львові незаконно придбав без мети збуту, психотропні речовини в особливо великих розмірах, а саме: «3,4-метилендіоксиметамфетамін (МДМА)» масою 23,8286 грам, «амфетамін» масою 13,7453 грам, «тенамфетамін (МДА)» масою 1,6128 грам, та наркотичні засоби «канабіс» масою 13,42 грам. В подальшому вказані психотропні речовини та наркотичні засоби незаконно зберігав без мети збуту, частину при собі, а частину за місцем свого тимчасового проживання. Свою вину Відповідач беззастережно визнав.

Дана інформація є доведеною та міститься у вироку Личаківського районного суду м. Львова від 23.01.2018 року по справі №463/324/18, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 12.01.2018 року між сторонами кримінального провадження, прокурором Личаківського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 та обвинуваченим, Відповідачем у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань 04.05.2017 року, №0001096 за ч.3 ст.309 КК України, визнано Відповідача винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.309 КК України, призначити Відповідачу покарання ч.3 ст.309 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п 'ять) років, на підставі ст.75 КК України, звільнено відповідача від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.

Таким чином, з вище викладеного вбачається, що Відповідач не думаючи про свою новонароджену дитину вживав наркотичні речовини, купував їх, зберігав в місті проживання де перебувала і Позивач з дитиною, чим наражав їх на небезпеку. Крім цього, стрес матері, що годує новонароджену дитину від неадекватної поведінки Відповідача після вживання наркотичних речовин, від слідчих дій які проводились у зв`язку із розслідуванням кримінальної справи, як то обшуки, допити та ін., судового процесу, також передається і дитині і може бути наслідком виникнення хвороб.

Тобто, стає очевидним, що Відповідач так і не відчув та не став за своїми внутрішніми переконаннями батьком дитини, йому не цікаво як дитина зростає, розвивається, про що думає, які має захоплення та побажання, підтверджується багаторічним мовчанням та відсутністю дій щодо спілкування та прийняття участі у її вихованні, що свідчить про те, що змінити поведінку Відповідача у кращу сторону неможливо. Тим більше коли сам Відповідач цього не бажає.

Щодо впливу позбавлення батьківських прав Відповідача на свідомість дитини, позивач звертає увагу суду на те, що як вже зазначалось, відповідач від народження сина не приймав жодної участі у вихованні та догляді за дитиною. Дитина фактичне не знайома з батьком, і це виключно із за небажання самого батька який ні разу не виявив бажання щодо спілкування та побачення з сином та/або банального привітання з днем народження. Таким чином, нажаль у свідомості дитини таке поняття як батько не сформовано, тобто, позбавлення Відповідача батьківських прав жодним чином не вплине на дитину та її свідомість.

Дані твердження підтверджуються дослідженням від 14.05.2024р., проведеним практичним психологом ОСОБА_5 , відповідно до якої, зі слів матері, у її житті та житті дитини психотравмуюча ситуація, пов`язана з діями батька, ОСОБА_2 , його наркотичною залежністю, спалахами агресії, фізичним насильством, розслідуванням правоохоронних органів та судовою справою. Дитина про це пам`ятає, але глибоко занурюватись та згадувати деталі не готова, з чого випливає висновок про те, що ситуація з батьком, та в цілому образ батька, асоціюється у дитини з негативними травмуючими спогадами, батько в свідомості дитини не входить до так званого «сімейного кола» його рідних осіб.

При виконанні арт-діагностичних технік, а саме із завданнями намалювати сім`ю, батька не малює, не говорить і не розказує, що свідчить про те, що образ батька не сформований, і дитина його не вважає безпечною надійною близькою людиною.

Крім цього, позивач вказує, що Відповідач перебуває на обліку КНП ЛОР ЛЬВІВСЬКА ОБЛАСНА КЛІНІЧНА ПСИХІАТРИЧНА ЛІКАРНЯ в зв`язку із психічними розладами.

Утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків, що випливає звичайно зі змісту положення ст. 180 Сімейного кодексу України, яке зобов`язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно із ст. 27 Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Зазначені позивачем обставини у відповідності з п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Гук В.М. позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечив, однак відзив відповідачем до суду подано не було. В останні судові засідання не з`явився, однак надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак надали суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

У відповідності до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого, згідно долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 08.02.2017 року є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.6).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05.02.2019 року по справі №466/9280/18, шлюб між позивачем та відповідачем, які є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 розірвано (а.с.8).

Сімейним кодексом України встановлені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, зокрема, встановлено, що батьки зобов`язані виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом встановлено, що з 2019 року відповідач ОСОБА_2 участі в вихованні сина ОСОБА_3 не приймає, не цікавиться його життям, не спілкується з ними, не надає жодної матеріальної допомоги.

Син ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно характеристики, виданої дитячим клубом-садком «Кульбабка» встановлено, що ОСОБА_4 відвідував клуб з 2019 року. За час перебування зарекомендував себе як здібна розумна дитина. Мити ОСОБА_1 брала активну участь у життя клубу, регулярно відвідувала батьківські збори, завжди цікавилась життям дитини, організовувала правильне проведення вільного часу, моніторила поводження дитини в мережі інтернет та інформаційну гігієну, забезпечувала високий рівень навчання дитини. Батько ОСОБА_2 зі слів ОСОБА_4 та його мами з дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере, з працівниками клубу на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся (а.с.15).

Відповідно до відповіді Ліцею «Львівський» Львівської міської ради №165 від 22.03.2024 на адвокатський запит, усі відносини, пов`язані з навчальним процесом учня ОСОБА_3 , а саме подання заяви на вступ на навчання, дотримання режиму шкільного розпорядку, зацікавленість у шкільному житті учня, контакти з адміністрацією та педагогами учня, участь у шкільних заходах здійснюються мамою учня ОСОБА_1 (а.с.14а).

Згідно з Дослідженнями від 14.05.2024р., проведеними практичним психологом ОСОБА_5 , відповідно до якого, зі слів матері, у її житті та житті дитини психотравмуюча ситуація, пов`язана з діями батька, ОСОБА_2 , його наркотичною залежністю, спалахами агресії, фізичним насильством, розслідуванням правоохоронних органів та судовою справою. Дитина про це пам`ятає, але глибоко занурюватись та згадувати деталі не готова, з чого випливає висновок про те, що ситуація з батьком, та в цілому образ батька, асоціюється у дитини з негативними травмуючими спогадами, батько в свідомості дитини не входить до так званого «сімейного кола» його рідних осіб.

При виконанні арт-діагностичних технік, а саме із завданнями намалювати сім`ю, батька не малює, не говорить і не розказує, що свідчить про те, що образ батька не сформований, і дитина його не вважає безпечною надійною близькою людиною (а.с.12а-13).

Крім того, в письмових заявах від 24.03.2025 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначили, що ОСОБА_2 не брав участі у догляді, вихованні та розвитку сина, є повністю відсутній у його житті.

З відповіді КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Центр психічного здоров`я «Кульпарків» №3124/01.4.18 від 23.09.2024 на запит суду вбачається, що відповідач ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» 11 разів у період з 04.01.2019 до моменту подання відповіді, остання госпіталізація з 19.02.2024 по 01.03.2024, діагноз «F06.2 органічний маревний (шизофреноподібний) розлад; функціональний діагноз: внаслідок вживання наркотичних речовин в анамнезі, ЧМТ (2003 та 2018р.р.) з резидуальною галюцинаторно-маячною симптоматикою та наростаючим психопатоподібним дефектом особи, психоорганічним синдромом, дисфоріями, зниженням соціально-трудової адаптації» (а.с.53, 63).

В судовому засіданні також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 06.02.2017 за ч. 1 ст. 130 КУпАП за фактом керування в стані наркотичного сп`яніння (а.с.9).

Також, згідно вироку Личаківського районного суду м. Львова від 23.01.2018, ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України (а.с.11).

Так, Висновком Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 23.04.2025 року №260001-вих-58643, визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.94-95, 99). Суд вважає, що висновок даний на повно з`ясованих об`єктивних обставинах і тому суд покладає його в основу рішення.

У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав у разі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Стаття 18 Конвенції про права дитини передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно ст. 150 СК України та ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створюючи належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Таким чином, найважливіший обов`язок матері та батька - це обов`язок виховувати, ростити дитину. Це обов`язок не лише перед дитиною, а й перед усією родиною та суспільством.

Статтею 59 Закону України "Про освіту" та ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, які дії належить вчиняти батькам для розвитку дитини як особистості. Зокрема, встановлено, що батьки зобов`язані виховувати у дітей працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до старших, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів.

Отже, на відповідача як батька дитини, законодавством покладено обов`язок піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем ОСОБА_2 батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до загальних положень Сімейного кодексу України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Згідно вимог ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст.ст.5,7 СК).

Згідно з положеннями Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1985року, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР від 27 лютого 1991року №789-ХII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина з моменту народження має право, наскільки це можливо, знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" (Заява N 39948/06), встановлено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватись вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки та піклування на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні даного питання.

На підставі вищенаведеного, оскільки встановлено, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з позовною заявою до суду.

У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 1211,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263,265,267, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, , м. Львів, пр. Червоної Калини, 66.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 23 вересня 2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук