ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/6269/24
Номер провадження 22-ц/818/1017/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року в складі судді Вітюка Р.В. по справі № 643/6269/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 23 лютого 2023 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, за яким ОСОБА_2 зобов`язався повернути йому борг в сумі 5600,00 доларів США до 23 квітня 2023 року. У зазначений термін відповідач своє зобов`язання не виконав, тому має повернути йому кошти.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 5600,00 доларів США у рахунок повернення боргу за договором позики та сплачений судовий збір.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 5 600,00 доларів США та судовий збір у розмірі 2 258,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що перебування оригіналу розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого зобов`язання з повернення боргу, а написання ним розписки під впливом, на що він посилався у судовому засіданні, не підтверджено належними та допустимими доказами.

На вказане судове рішення ОСОБА_2 31 жовтня 2024 року через суд першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 23 лютого 2023 року він дійсно написав розписку, однак це відбулось під впливом ОСОБА_1 та інших осіб. Грошові кошти в розмірі 5600,00 доларів США він не отримував. Суд не надав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_3

10 жовтня 2024 року він звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме шахрайських дій ОСОБА_1 , 26 жовтня 2024 року відомості про вчинення кримінального правопорушення внесені до ЄРДР. Незначний строк на повернення великої суми коштів і зобов`язання у розписці віддати автомобіль також свідчать про вплив на нього під час написання розписки. Розписка від 23 лютого 2023 року не відповідає договору позики, не посвідчує факт передачі грошей.

03 січня 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що укладення між сторонами договору позики підтверджується розпискою від 23 лютого 2023 року, оригінал якої перебуває у нього. До ухвалення рішення суду відповідач не звертався до правоохоронних органів щодо вчинення правопорушення щодо нього. Вчинення на відповідача тиску не підтверджується належними доказами, лише його власними поясненнями. Розписка підтверджує факт передачі коштів, доказів на спростування отримання відповідачем коштів не надано.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явився.

Судова повістка-повідомлення про розгляд справи 18 вересня 2025 року, надіслана апеляційним судом на адресу ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 1, а.с.123-124), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (т. 1, а.с.122).

17 вересня 2025 року від ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи, мотивована тим, що кримінальне провадження за його заявою ще триває, а також він проходить військову службу в лавах Національної гвардії України та виконує службово-бойові завдання, однак бажає брати участь у судовому розгляді його апеляційної скарги, на підтвердження чого надав копію військового квитка.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Відповідачем ОСОБА_2 18 червня 2025 року була подана заява про перенесення судового засідання, призначеного на 19 червня 2025 року через те, що кримінальне провадження за його заявою ще триває, а також у зв`язку проходженням військової служби в лавах Національної гвардії України та виконання службово-бойових завдань, однак він бажає брати участь у судовому розгляді його апеляційної скарги.

В судовому засіданні 19 червня 2025 року судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 18 вересня 2025 року. Про дату, час та місце судового розгляду справи 18 вересня 2025 року він був повідомлений належним чином.

Подану у судове засідання 18 вересня 2025 року заяву про відкладення розгляду справи колегія суддів залишає без задоволення на підставі вимог статті 372 ЦПК України, оскільки відповідач повідомлений про розгляд справи належним чином, та наведені ним причини неявки не є поважними, оскільки не підтверджені належними доказами. Відсутність вироку у кримінальному провадженні не перешкоджає розгляду цієї справи. Належних доказів перебування у зоні бойових дій ОСОБА_2 не надано. Копія військового квитка, долучена до клопотання, підтверджує лише те, що він є військовослужбовцем, однак не свідчить про перебування його у військовій частині, яка переведена на воєнний стан, і виконання ним бойових завдань у зоні бойових дій, унаслідок чого він не може брати участь у судових засіданнях ані особисто, ані за допомогою технічних засобів. До того ж, колегія суддів враховує, що справа перебуває у провадженні суду тривалий час, та розгляд справи вже відкладався за заявою відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який проти апеляційної скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 лютого 2023 року ОСОБА_2 складена розписка наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкаю в АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 6313, 18.02.2016, ІПН НОМЕР_2 , даю цю розписку ОСОБА_1 в тому, що я взяв у борг суму 5 600 доларів США та зобов`язуюсь повернути їх у строк до 23.04.2023. У випадку неповернення зобов`язуюсь віддати своє авто Hundai Accent, яка в моїй власності». Розписка містить дату її складання, підпис відповідача та його прізвище і ініціали (а.с. 3).

Факт написання розписки власноручно ОСОБА_2 визнав.

На момент розгляду справи оригінал розписки перебував у позивача - ОСОБА_1 , оглянутий судом першої інстанції у судовому засіданні.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_3 зазначив, що в день написання розписки ОСОБА_2 (23 лютого 2023 року) останній приїхав в розпорядження частини, в якій відповідач проходить військову службу, перебував у нестабільному психологічному стані (стані стресу) та повідомив, що його змусили написати розписку, при цьому грошей у борг ОСОБА_2 не брав.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони . Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, провадження № 61-1913св21.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів (постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/2873/16-ц, провадження № 61-32918св18, від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19, провадження № 61-20751св19).

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка щодо передання грошових коштів може бути визнана договором позики у тому разі, коли вона буде містити умови не лише про отримання грошових коштів, але й про умови/строки щодо їх повернення.

Наявність таких умов дає підстави стверджувати, що у позичальника за договором позики виникло зобов`язання щодо її повернення відповідно до умов договору та вимог закону, та боржник (позичальник) зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо повернення позики, а кредитор (позикодавець) - прийняти виконання особисто, або на умовах, встановлених договором.

Отже, оцінити належним чином зміст правовідносин сторін, що виникають на підставі договору позики, укладеному у вигляді розписки, можливо після оцінки сукупності всіх наведених умов.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 753/10208/20, провадження № 61-17384св21.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17, від 08 червня 2022 року у справі № 369/13872/18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 456/1375/20, провадження № 61-6178ск22, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, провадження № 61-1307св23.

У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, факт передання ОСОБА_2 у позику коштів, невиконання ним зобов`язання з повернення коштів, що підтверджується перебуванням оригіналу розписки у позивача, та ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що кошти за розпискою ним фактично не отримувались, безпідставні та жодними належними доказами не підтверджуються.

У розписці від 23 лютого 2023 року чітко зазначено дату отримання позики, умови позики і зобов`язання повернути позичену суму.

Розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми й зобов`язання повернути отримані грошові кошти. Наявність оригіналу розписки у позивача підтверджує факт не повернення коштів.

Надана позивачем розписка є належним доказом як укладення договору позики, так і передання грошової суми позичальнику, а доказів виконання зобов`язання ОСОБА_2 не надав. Посилаючись на безгрошовість позики, відповідач правочин позики у судовому порядку не оспорив (стаття 1051 ЦК України).

Отже, саме по собі посилання на неотримання коштів без надання жодних доказів на їх підтвердження не може слугувати підставою для відмови у позові.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц, провадження № 61-45859 св 18.

Виходячи з положень статті 1051 ЦК України оспорювання договору позики та доведення, що грошові кошти або речі насправді не були одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватись лише на свідченнях свідків. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16, провадження № 61-1182св20.

Тож посилання ОСОБА_2 на показання свідка ОСОБА_3 , якому обставини укладення договору відомі лише зі слів відповідача, не можуть бути взяті до уваги.

Посилання ОСОБА_2 на те, що розписка складена ним під впливом ОСОБА_1 та інших осіб, колегія суддів також вважає необґрунтованим.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

У статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Конструкція правочину, вчиненого під впливом насильства, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок насильства і необхідно довести, що воно мало місце.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Наведені висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 466/6829/17, від 01 лютого 2023 року у справі № 761/25495/16-ц, від 04 грудня 2024 року у справі № 336/3695/22, від 19 грудня 2024 року у справі № 731/9/22.

У частині 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, установлені судами обставини не дають підстав для висновку про укладення оспорюваного договору позики під впливом насильства.

Посилаючись на написання розписки під впливом, відповідач на підставі статті 231 ЦК України правочин у судовому порядку не оспорив, з відповідним зустрічним чи самостійним позовом про недійсність договору не звертався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

ОСОБА_2 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину.

Клопотань щодо призначення судово-почеркознавчої чи судово-лінгвістичної експертизи на підтвердження вчинення розписки саме внаслідок стороннього фізичного чи психічного тиску ОСОБА_2 ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не подавав.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що незначний строк на повернення великої суми коштів і зобов`язання у розписці віддати автомобіль свідчать про вплив на нього під час написання розписки, є безпідставними, адже при укладенні договору сторони є вільними в узгодженні його умов, та вказані умови розписки самі по собі жодним чином не свідчать про її складання під впливом.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на відсутність у справі доказів щодо безгрошовості укладеного договору та вчинення тиску на відповідача з метою написання ним розписки.

Посилання ОСОБА_2 на те, що з приводу незаконних дій позивача він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, висновків суду не спростовують, не підтверджують застосування до нього тиску та не свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. До того ж, відповідач звернувся до правоохоронних органів 10 жовтня 2024 року - вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина