УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 308/3184/25

провадження № 61-11242ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Романа Михайловича,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії, бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Р. М.

Скаргу обґрунтовувала тим, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року в справі № 308/15628/24 визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця Романа Р. М. від 19 вересня 2024 року про скасування процесуального документа у виконавчому провадженні НОМЕР_1, проте зазначену ухвалу суду виконавець не виконав, не зазначив в Автоматизованій системі виконавчого провадження відомості стосовно того, що постанова від 19 вересня 2024 року про скасування процесуального документа у виконавчому провадженні НОМЕР_1 є скасованою, повідомлення суду та заявнику про виконання ухвали в порядку статті 453 ЦПК України не надіслав, натомість продовжує вчиняти дії у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 11 березня 2025 року, яка залишена без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року, скаргу залишено без розгляду.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 звернулася до суду із пропуском строку визначеного

ЦПК України на звернення до суду із скаргою заявляла клопотання про поновлення пропущеного такого строку, а тому суд залишив скаргу без розгляду, з врахуванням вимог частини другої статті 126 ЦПК України.

01 вересня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, порушивши норми процесуального права, не звернули увагу, що приватний виконавець

Роман Р. М. не виконав ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року та продовжує незаконне виконання виконавчого провадження НОМЕР_1 в якому виконавчий документ повернуто стягувачу. А тому, на думку заявника порушення її прав продовжується та має триваючий характер. Крім цього, зазначає, що приватний виконавець,в порушення вимог статі 453 ЦПК України, не надіслав повідомлення про виконання ухвали суду від 23 грудня 2024 року ні суду, ні їй, а тому вважає незаконними його дії та бездіяльність.

24 вересня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду заяву про відвід колегії суддів

Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Верховного Суду Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., Фаловської І. М. від участі у розгляді касаційної скарги визнано необґрунтованою та передано судді, який не входить до складу суду, визначеному у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Верховного Суду Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., Фаловської І. М. від участі у розгляді касаційної скарги.

У пункті 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року в справі № 308/15628/24 визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця Романа Р. М. від 19 вересня 2024 року про скасування процесуального документа у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

З листа Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

№ 01-09/5/2025 від 18 грудня 2025 року вбачається, що ухвала Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року в справі № 308/15628/24 (вступна та резолютивна частини) отримана приватним виконавцем Романом Р. М. через підсистему «Електронний суд» 24 грудня 2024 року о 22:56 год, а повний текст ухвали отримано зазначеною особою в той же спосіб 28 грудня 2024 року

о 00:30 год., ухвалу про виправлення описки від 14 січня 2025 року отримано 15 січня 2025 року.

Суду не надано підтвердження виконання приватним виконавцем вимог

статті 453 ЦПК України щодо повідомлення суду, який постановив судове рішення в справі № 308/15628/24, про виконання ухвали у десятиденний строк з дня її одержання.

Крім цього, ОСОБА_1 також отримала вказану ухвалу через підсистему «Електронний суд», тобто заявнику після постановлення судового рішення відомо про обов`язок виконавця виконати таку ухвалу суду. Зазначене підтверджується відомостями, відображеними в ухвалі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2025 року в справі 308/15628/24, постановленої за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 19 січня 2025 року про встановлення судового контролю за виконанням ухвали суду від 23 грудня 2024 року.

З огляду на вказане, заявнику було відомо про строки звернення зі скаргами на дії виконавця, про що свідчать її численні скарги в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1, що знаходилися і знаходяться на даний час в провадженні суду, зокрема справи № 308/2205/25 та

№ 308/1114/25.

Таким чином, ОСОБА_1 оскаржує дії приватного виконавця Романа Р. М. про невиконання вимог статті 453 ЦПК України щодо повідомлення суду та заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня одержання ухвали від 23 грудня 2024 року про її виконання, подальші дії з виконання судового рішення, а тому зі скаргою на вищезазначені дії/бездіяльність приватного виконавця заявник повинна була звернутися до суду протягом 10 днів з дня закінчення строку, встановленого статтею 453 ЦПК України, натомість зі скаргою остання звернулася до суду 02 березня 2025 року.

Будь-яких доводів та наведення поважності причин пропуску зазначеного строку ОСОБА_1 у поданій скарзі не наводила та не просила суд його поновити.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з статтею 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями

пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця, починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі

№ 466/948/19 вказано, що «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою, або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься переліку таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця саме на заявника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд, за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з частиною другою статті 448 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлений судом.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Оскільки, ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із пропуском строку визначеного ЦПК України та не просила поновити такий строк, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про залишення скарги без розгляду, з урахуванням вимог частини другої статті 126 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, власного тлумачення норм права, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 29 січня

2025 року у справі № 619/3051/17 (провадження № 61-15109св24).

У частині четвертій статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, за результатами оцінки доводів заявниката змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Романа Романа Михайловича.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська