Провадження №2/367/4814/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

25 вересня 2025 року м. Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Одарюка М.П.

за участю секретаря судового засідання Бобриш М.С.

представник позивача ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу № 367/10962/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Бова Тетяна Вікторівни про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

У С Т А Н О В И В:

В жовтні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Бова Тетяна Вікторівни про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, в якому просить суд:

1). Визнати недійсною відмову від права на спадщину, здійснену ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 ;

2). Визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину від 14.11.2018 року, видані приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бова Тетяною Вікторівною, спадкова справа № 02за2017 рік, на ім`я ОСОБА_2 , реєстраційні номери 1388 та 1389;

3). Визнати право власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом за ОСОБА_4 , а саме на зареєстровану за ОСОБА_2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

4). Визнати право власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом за ОСОБА_4 , а саме на зареєстровану за ОСОБА_2 частку у праві власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:013:0057, площею 0,0461 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка).

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з: житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, кадастровий номер :01:013:0057, площею 0,0461 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 14.11.2018 року, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бова Т.В., спадкова справа № 02за 2017 рік, на ім`я ОСОБА_4 , відповідно до ст. 1261 ЦК України, та на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до ст. 1265 ЦК України було оформлено по частині кожній: житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та частини кожній земельної ділянки, кадастровий номер :01:013:0057, площею 0,0461 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Оформлення спадщини на ім`я ОСОБА_2 здійснено відповідно до відмови від своєї частки у спадщині іншою дочкою померлої ОСОБА_7 ОСОБА_5 на користь внучки померлої ОСОБА_2 . На думку позивача дана позиція приватного нотаріуса є хибною, а неоформлені 10/100 часток підлягають оформленню на ім`я позивача. Позивач та відповідач ОСОБА_5 прямо визначені законом як спадкоємці за законом першої черги. Відповідач, ОСОБА_2 же прямо спадкоємцем за законом жодної із черг не визначена. Стаття 1265 ЦК України, яка визначає перелік спадкоємців п`ятої черги говорить про те, що такими спадкоємцями є родичі спадкодавця до шостого ступеня спорідненості, однак ця ж норма зазначає, що родичі ближнього ступеня спорідненості усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Таким чином, при живій матері внучка не є спадкоємцем за законом та на її ім`я не може бути здійснено відмову від спадкування відповідно до ст. 1274 ЦК України. Таким чином, відмова від спадщини здійснена ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 не ґрунтується на нормах закону та є недійсною, а відповідно є недійсними і свідоцтва про право на спадщину, видані на підставі вказаної вище відмови. Також, позивач вказує на те, що оскільки ОСОБА_5 не звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, то право на спадщину за законом на все спадкове майно має бути визначене за нею.

У відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_5 ,заперечує проти заявленого позову повністю, вважає його необґрунтованим і таким, що не підлягає до задоволення. Як вбачається із позовної заяви, позивач посилається на «хибну позицію» приватного нотаріуса щодо відмови відповідача ОСОБА_5 від належної їй частки у спадщині, вважає що онука спадкодавця відповідач ОСОБА_2 , не є спадкоємцем за законом при живій матері, а тому на її ім`я не могло бути видано свідоцтво про право на спадщину, яке вона також просить визнати недійсним. Поєднавши у позовній заяві вимогу про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини з вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, позивач не врахував, що свідоцтво про право на спадщину за своєю правовою природою не є правочином (правова позиція ВС у справі № 916/780/18). Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчу вальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Вважає, що оспорювані позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом видані приватним нотаріусом на ім`я ОСОБА_2 на підставі волевиявлення ОСОБА_5 , оформленого власноруч написаною заявою. Позовна заява не містить правових підстав для визнання судом недійсною відмови від прийняття спадщини, які встановлені ч. 5 ст. 1274 ЦК України. Прийнявши спадщину після смерті матері, ОСОБА_5 , згідно заяви поданої приватному нотаріусу Ірпінського міського нотаріального округу Бова Т.В. відмовилася від прийняття спадщини відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України на користь своє дочки ОСОБА_2 онуки спадкодавця, яка відноситься до спадкоємців за законом п`ятої черги. При прийнятті даної заяви нотаріусом було роз`яснено юридичні наслідки такої відмови. Виданим на ім`я ОСОБА_2 свідоцтвом про право на спадщину 14 листопада 2018 року завершилось оформлення спадкових справ та посвідчено перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців, одним з яких є позивач. Позивач ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті матері, заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на все майно, що належало спадкодавцю не подавала як і не оскаржувала заяву про відмову від спадщини та видані на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину з листопада 2018 року. Вважає, що позивач звернулась до суду із пропуском строку позовної давності, який просить суд застосувати до спірних правовідносин. Вимоги позивача про визнання права на спадкове майно у порядку спадкування за законом на зареєстровану за ОСОБА_2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та частку у праві власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:013:0057, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є похідними від вимог про визнання недійсною відмови від права на спадщину та свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому теж є такими, що не підлягають задоволенню (а.с.94-101).

Відповідач ОСОБА_2 , у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі виходячи з наступного. Матеріалами спадкової справи підтверджено, що спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 була зведена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бова Т.В. 05 квітня 2017 року, спадкова справа № 02за2017. Спадкоємці першої черги за законом є рідні дочки спадкодавця: ОСОБА_5 (відповідач) та ОСОБА_4 (позивач). 05 квітня 2017 року, її мати ОСОБА_5 подала приватному нотаріусу Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бова Т.В. заяву № 07, якою повідомила, що усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за її справжньою волею, відмовилась від прийняття спадщини, за законом, після смерті матері ОСОБА_6 на користь онуки померло ОСОБА_2 . Повідомила, що нотаріусом було роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Вказала, що їй було роз`яснено положення ст.ст. 229-231, 233, 269,1273,1275 ЦК України. Дана заява підписана ОСОБА_5 05 квітня 2017 року власноруч. Внаслідок відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 на користь онуки померлої, вона прийняла спадщину згідно поданої до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бова Т.В. заяви № 08 від 05 квітня 2017 року. Даною заявою повідомила, що окрім неї спадкоємцем за законом є ОСОБА_4 14 листопада 2018 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бона Т.В. видала свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:013:0057, площею 0,0461 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач у справі не навела правових підстав для визначення судом недійсною відмови від прийняття спадщини , встановлені ч. 5 ст. 1274 ЦК України. Також просить застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності ( а.с.181-189).

У відповіді на відзив відповідача ОСОБА_2 , представник позивача посилаючись на доводи зазначені в позовній заяві, вказує, що відмова від спадщини здійснена ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 не ґрунтується на нормах закону та є недійсною. , а відповідно і свідоцтва про право на спадщину видані на підставі вказаної вище відмови є недійсними. Щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, то позивач дізнався про порушення свого права лише після подання позовної заяви до суду, а тому строки позовної давності не пропустив. Також, строк, що минув від дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширення короновірусної хвороби (COVID-19) , тобто від 02.04.2020 р. і по даний час, не враховується до 3- річного строку позовної давності. Тобто, доводи відповідача щодо пропуску строків позовної давності не ґрунтуються на положеннях закону. ( а.с.212-219).

В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачів та відповідач, ОСОБА_2 , заперечували проти позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерті серії НОМЕР_1 , виданою 10 січня 2017 року Виконавчим комітетом Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області, актовий запис 1 ( а.с.136).

05 квітня 2017 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бовою Т.В., після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , заведена спадкова справа №02/2017 ( а.с.133-176).

З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 до приватного нотаріуса звернулись: ОСОБА_2 , яка в заяві вказала, що крім неї спадкоємцями є діти померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ( а.с.134 зворот).

ОСОБА_5 надала нотаріусу заяву, в якій відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері на користь онуки померлої ОСОБА_2 ( а.с.135).

ОСОБА_4 надала нотаріусу заяву в якій прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті матері ( а.с.147).

14 листопад 2018 року приватним нотаріусом Бовою Т.В. видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на ім`я її доньки ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_2 , яка складається з частині житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки, кадастровий номер :01:013:0057, площею 0,0461 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)( для кожної) ( а.с.170-176).

Загальні положення про спадкування визначені главою 84 ЦК України.

Відповідно до статей 1216, 1217ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:

суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;

такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

05 квітня 2017 року заявою № 07 засвідченою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бовою Т.В., відповідач ОСОБА_5 відмовилась від прийняття належної частки у спадщині, що залишилася після смерті її матері ОСОБА_6 , на користь її онуки ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем п`ятої черги (а.с.135).

З даної заяви вбачається, що ОСОБА_5 , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, діючи добровільно, відмовляється від прийняття належної частки у спадщині, зміст статей 1241, 1268-1270, 1273-1275 ЦК України їй було роз`яснено. Відповідач підтвердила, що усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміє обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного насильства з боку інших осіб за її справжньою волею відмовилась від прийняття спадщини.

Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що онучка при живій матері не є спадкоємцем за законом та на її ім`я не може бути здійснено відмову від спадкування в порядку ст. 1274 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України та частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі показань свідків, письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман чи помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Разом з тим, позивачкою на підтвердження тих обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, не надано належних, допустимих та достатніх доказів. Твердження позивачки, що онучка при живій матері не є спадкоємцем за законом та на її ім`я не може бути здійснено відмову від спадкування в порядку ст. 1274 ЦК України протирічить ч. 2 ст. 1274 ЦК України.

Враховуючи наведене, підстави для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину від 14.11.2008 року та визнання права на частку у спадковому майні відсутні, та в задоволенні позову необхідно відмовити, у зв`язку з їх необґрунтованістю, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, яке в цьому випадку не відбулось.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі №761/42030/21).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц виклала правовий висновок про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Наслідки спливу позовної давності спрямовані на забезпечення правової визначеності, захист потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігання несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.

Про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності заявлено представником відповідачів - адвокатом Свириденком В.М. у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні.

Натомість у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх необґрунтованості, суд не застосовує строки позовної давності.

Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір покладається на позивачку.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Бова Тетяна Вікторівни про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя М.П. Одарюк