Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 704/1152/24

номер провадження 2/695/652/25

11 серпня 2025 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Степченка М.Ю.

за участю секретаря с/з Землянухіної Є.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Золотоноша цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Тальнівського районного суду Черкаської області з позовом ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, в якому просив:

- визнати його батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- внести зміни до актового запису № 1874, складеного 11.12.2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: виключити відомості про громадянина України ОСОБА_2 , PHОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , як батька дитини; зазначити батьком дитини ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , уродженця м. Тальне Черкаської області, громадянство Україна, прізвище дитини змінити на « ОСОБА_6 », по батькові , ім`я, дату і місце народження дитини залишити без змін.

Позовні вимоги мотивував тим, що в період 2021 року, між позивачем і третьою особою ОСОБА_3 виникли романтичні стосунки від яких, як потім позивач дізнався, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_5 .

На той час третя особа перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, тому батьком дитини було записано відповідача. На даний час шлюб між вказаними особами на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2023 року у справі № 711/6475/22 розірвано.

Після початку повномасштабного вторгнення па територію України, третя особа разом з дитиною виїхала за кордон та перебувала в Республіці Італія.

Після повернення в серпні 2024 року, під час зустрічі третя особа повідомила позивачу, що впевнена в тому, що біологічним батьком її доньки є позивач.

Для підтвердження кровного споріднення 27.08.2024 року здали аналізи для проведення ДНК (тесту на встановлення батьківства).

За результатами тесту ймовірність батьківства позивача становить 99,99999993 %.

Згідно вказаного заключення позивач вважає його біологічне батьківство щодо доньки доведеним.

На даний час у позивача з ОСОБА_3 та дитиною склались теплі та близькі стосунки, вони проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство, разом займаються вихованням та доглядом за донькою.

Ухвалою судді Тальнівського районного суду Черкаської області від 14.10.2024 р. цивільна справа №704/1152/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини передана за підсудністю до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.

21.11.2024 р. дана справа надійшла до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.

Ухвалою від 09.12.2024 було відкрито провадження по справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.04.2025 р. було закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач підтримав позов, наполягав на його задоволенні. Вказав, що про вагітність ОСОБА_3 він знав з листопада 2021р., але що можливо він батько цієї дитини - дізнався лише в серпні 2024 р. Після цього здали тест ДНК, який підтвердив, що він являється батьком, тому в жовтні звернувся до суду з даним позовом. Позивач вважає, що строк позовної давності ним не пропущено. Позивач зазначив, що єдиним достовірним доказом його батьківства є висновок.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бобер Д.О. вказав, що його довіритель позов не визнає та вважає себе батьком малолітньої дитини, народженої в шлюбі. Представник відповідача просив врахувати, що звіт про встановлення батьківства носить лише інформаційний характер і не може прирівнюватися до висновку експерта. Особи, які проводили дослідження, не попереджалися про кримінальну відповідальність. Належним доказом кровної спорідненості може бути виключно висновок експертизи, проведення якої позивачем не ініціювалося. Також представник відповідача заявляв про застосування строку позовної давності, оскільки вважав, що цей строк був пропущений позивачем.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 підтримала позов, вказала, що позивач дійсно являється батьком її малолітньої доньки ОСОБА_7 . Відповідач записаний батьком дитини, оскільки вони з ним перебували в шлюбі в момент народження дитини. Третя особа підтвердила, що перебуваючи в шлюбі з відповідачем, вона мала близькі відносини з позивачем у 2021 р. коли завагітніла, провела підрахунок і зрозуміла, що батьком дитини є позивач, але ні йому ні своєму чоловіку про це не повідомила. Після повномаштабного вторгнення рф на територію України, вона з сім`єю виїхали за кордон. У березні 2022 р. відповідач припинив з нею сімейні стосунки, поїхав від них, а згодом у грудні їх шлюб рішенням суду було розірвано. У серпні 2024 р. вона повернулася в Україну та повідомила позивача, що саме він являється батьком дитини. Зробили тест ДНК, який це підтвердив. Відповідач підозрював, що дитина не він нього, неодноразово говорив про це, але тест не проводив.

Вислухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників процесу, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Щаслива сім`я, як правило, не має потреби в тому, щоб закон втручався в її справи.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Водночас, згідно з приписами частини першої статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено судам, що в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, який визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України).

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (постанова Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення у справі «Калачова проти Росії» від 07 травня 2009 року).

Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

На доведення заявлених позовних вимог позивачем надано єдиний доказ Звіт про встановлення батьківства ДНК від 27.08.2024 р., згідно якого ймовірність встановлення батьківства ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_5 дорівнює 99,99999993%. У даному звіті зазначено, що результати тесту носять виключно інформаційний характер. Зразки не відбиралися з верифікацією. Імена пацієнтів та походження зразків не можуть бути підтверджені.

У Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 р. у справі №591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі.

Сімейним кодексом України встановлена презумпція шлюбного батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не доведено суду, не стверджено належними, достовірними та допустимими доказами факт його біологічного батьківства щодо малолітньої ОСОБА_5 , батьком якої являється відповідач по справі ОСОБА_2 .

Позивачем не ставилося питання про виклик і допит свідків, призначення судом генетичної експертизи, не надано будь-яких письмових або речових доказів, які б давали суду можливість дійти висновку про обгрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними, то суд не вирішує питання щодо застосування позовної давності, про яку заявлено стороною відповідача.

За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов не підлягає задоволенню, то судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.Ю. Степченко

Повний текст рішення виготовлений 20 серпня 2025 року.