Справа № 449/100/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2025 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Борняк Р.О.,

при секретарі Вовк О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бібрської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання права власності на спадкове нерухоме майно земельну ділянку загальною площею 1,2064 га, яка розташована на території Перемишлянської міської ради (колишньої Свірзької сільської ради) Львівської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з посиланням на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла моя рідна тітка (рідна сестра мого батька ОСОБА_2 ) - ОСОБА_3 , якій на праві приватної власності відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії 4-ЛВ № 015552 від 30.03.2001 року належала земельна ділянка площею 1,2064 га, яка розташована на території Свірзької сільської ради. Після смерті тітки, він являється єдиним спадкоємцем її майна за законом, інших спадкоємців не має. ОСОБА_4 проживала разом з його сім`єю в с.Свірж Львівського району Львівської області до моменту її смерті, дітей у неї не було, оскільки чоловік загинув на війні. В нотаріальному порядку він не зміг оформити прийняття спадщини, а саме земельної ділянки, незважаючи на те, що звертався з заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини, але йому у видачі свідоцтва про право на спадщину - відмовлено, оскільки відсутній оригінал державного акту на право приватної власності на землю виданий на ім`я тітки.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого просив у задоволенні позову відмовити, оскільки існує відмінність у Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,2064 га, невірно зазначено ім`я померлої ОСОБА_5 : ОСОБА_6 замість вірного ОСОБА_7 , що ставить під сумнів родинні відносини померлої та позивача.

Представник Бібрської міської ради в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши письмові докази по справі, оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступного.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.).

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Свідоцтвом про смерть стверджено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Померла ОСОБА_8 є тіткою позивача.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 01.04.2025 року, встановлено факт належності ОСОБА_4 - державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛВ №015552 від 30.03.2001 року.

Дане рішення Перемишлянського районного суду Львівської області, повністю спростовує посилання представника відповідача про сумніви, щодо родинних відносин між ОСОБА_9 та померлою ОСОБА_4 .

Оскільки, за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в держнотконтору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було пред`явлено, а позивач фактично прийняв спадщину після смерті тітки, продовжуючи доглядати за земельною ділянкою, тому є підстави визнати за ним право власності на зазначене майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно.

Відповідно до ст.392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

А тому, керуючись ст. ст. 12, 13, 83, 89, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 328, 392 ЦК України, суд -

вирішив:

Позов задоволити. Визнати за ОСОБА_1 , право власності на спадкове нерухоме майно: земельну ділянку загальною площею 1.2064 га, відповідно до Державного акту серії 4-ЛВ №015552, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Перемишлянської міської ради (колишньої Свірзької сільської ради Перемишлянського району) Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жит. АДРЕСА_1 .

Відповідач: Бібрська міська рада, м. Бібрка, вул. Тарнавського, 22 Львівського району Львівської області, .

Суддя Р. О. Борняк