РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/4950/25

провадження у справі № 2-о/0285/184/25

09 вересня 2025 року м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області

у складі судді Помогаєва А.В.,

при секретарі судового засідання Ковальчук М.В.,

за участю: заявника ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , у якій просить встановити заходи тимчасового обмеження прав щодо останнього, а саме:

- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) із ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 ведення листування, телефонних переговорів зі ОСОБА_1 , або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 500 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви зазначає, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де крім неї проживає ОСОБА_2 . Між ними виникають конфлікти, під час яких ОСОБА_2 висловлює погрози та виявляє агресію.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заяву підтримала. Просила задовольнити у повному обсязі. Пояснила, що вважає за необхідне виселити ОСОБА_2 з квартири, оскільки він не має права там проживати. Між ними відсутні будь-які стосунки. Вважає ОСОБА_2 чужою людиною.

ОСОБА_2 проти задоволення заяви заперечував. Посилався на те, що декілька років назад почав проживати разом з ОСОБА_1 як чоловік із жінкою, без реєстрації шлюбу. За її пропозицією відмовився від придбання власного житла та переїхав до квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Усі заощадження витратив на покращення побутових умов у зазначеній квартирі. Іншого місця проживання не має. Вважає можливим збереження родинних стосунків. Будь-якого насильства відносно ОСОБА_1 не вчиняв. Мотивом для її звернення до суду є безпідставні ревнощі.

Заслухавши пояснення присутніх осіб, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Отже Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від: 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23).

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 почав заявляти до неї вимоги, які не відповідають реальним обставинам, а саме вимагає звітів про місце знаходження, перевіряти її документи, кошти. Між ними виникають сварки. У відповідь на вимоги ОСОБА_1 щодо залишення квартири ОСОБА_2 виявляє агресію. Він також висловлює погрози звернення до юриста з метою виселення ОСОБА_1 з її квартири.

В обґрунтування вказаних у заяві обставин заявником надано документи, що підтверджують право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду від 09.04.2024 по справі №285/1856/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2КУпАП.

З тексту зазначеної постанови суду вбачається, що ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні домашнього психологічного насильства відносно ОСОБА_1 , що мало місце 27 та 28 березня 2024 року, та виявилось в образах та нецензурній лайці.

Згідно з частинами першою четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у їх сукупності, суд дійшов висновку, що надані заявником в обґрунтування заявлених вимог докази, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства безпосередньо на час звернення заявниці до суду, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, тому відсутні підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Постанова суду від 09.04.2024 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за дії, вчинені у березні 2024 року не є доказом існування на теперішній час визначених Законом підстав для застосування обмежувального припису.

Вимога щодо виселення ОСОБА_2 з квартири, яка належить ОСОБА_1 , ґрунтується на праві власності, яке підлягає захисту в порядку позовного провадження та не може бути предметом розгляду в порядку судового провадження про видачу обмежувального припису.

За таких обставин, відсутні визначені законом підстави для застосування спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Заявником обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Крім того, суду не надано достатніх доказів існування будь-яких ризиків вчинення ОСОБА_2 протиправних дій відносно заявниці або членів її сім`ї.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Зважаючи на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для видачі обмежувального припису.

Керуючись ст. ст. 76-82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 350-5, 350-6, 350-8, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису в частині судового збору, віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.09.2025.

Суддя А.В. Помогаєв