Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1987/24

Провадження № 2/943/237/2025

04 вересня 2025 року м. Буськ

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Кос І. Б.

за участю секретаря судового засідання Дутки С.І.

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Греська В.В. (в режимі ВКЗ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просив ухвалити рішення, яким позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що він із відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, від яких у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виконкомом Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 26.06.2012 року було зроблено відповідний актовий запис за №8. Батьком дитини записано позивача ОСОБА_1 , а матір?ю - відповідачку ОСОБА_2 . Оскільки, на час народження сина сторони по справі не перебували в зареєстрованому шлюбі, проте позивач визнав своє батьківство, внаслідок чого їх спільному сину було присвоєно прізвище батька - ОСОБА_4 . Однак, спільне сімейне життя між ними не склалося, внаслідок чого позивач самостійно впродовж тривалого часу займається вихованням та утриманням сина, а відповідачка як матір припинила цікавитися його життям. Також, із моменту народження сина і по теперішній час, позивач не звертався до суду про стягнення із матері аліментів на утримання дитини. Водночас, між ними не було укладено договору про участь в утриманні дитини та/або визначенні місця проживання дитини та або участі у вихованні дитини. Також після народження сина, позивач із відповідачкою проживали разом та вели спільний побут як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, а у 2017 році вони разом із дитиною утрьох переїхали проживати в м. Івано-Франківськ. Проте, подальше спільне сімейне життя між ними не склалося. У 2019 році вони фактично розлучилися, а їх спільний син залишився проживати із позивачем, а з моменту їхньго розлучення, впродовж більше як п?ять років, відповідачка ухиляється від виконання своїх обов?язків щодо виховання спільної дитини, що проявляється у відсутності будь-якого піклування про розвиток сина, відсутності будь-якого спілкування із дитиною та відсутності її участі в утриманні дитини. Їх син ОСОБА_3 навчався спершу в Початковій школі №8 м. Івано-Франківськ (01.09.2018 - 03.06.2022), а потім у Ліцеї №16 м. Івано-Франківськ (2022 - по даний час), де активну участь у шкільному житті сина впродовж його навчання брав лише батько ОСОБА_1 , а мати хлопчика ОСОБА_2 навчанням та вихованням дитини не цікавилася. Зокрема, батько ОСОБА_1 бере активну участь у житті класу, допомагає у організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, забезпечує достатній рівень навчання дитини. Натомість, мати ОСОБА_2 не цікавиться навчанням дитини і не підтримує зв?язок із класним керівником; у вихованні дитини участі не бере, на батьківські збори не з?являється. Також декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від імені та в інтересах дитини укладено із батьком ОСОБА_1 , який супроводжує сина до медичного закладу, надає допомогу при амбулаторному лікуванні дитини, контактує з лікарем-педіатром щодо забезпечення належного стану здоров?я. Крім того, згідно психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин щодо сина ОСОБА_3 , зокрема стосунків із матір?ю, в ході розмови із психологом вдалося встановити, що син проживає тільки із батьком, а із родиною по лінії матері у хлопця зв?язку немає, із мамою не живе і вона ним не цікавиться; останній раз дзвонила йому літом 2023 року, а після переїзду мами, він вирішив, що буде жити із татом; наявні теплі та довірчі стосунки з батьком; наявні негативні переживання, пов?язані із мамою; наявне відчуття покинутості мамою. Оскільки відповідачка систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини та протягом тривалого часу не спілкується і не цікавиться сином, як і не приймає жодної участі у його вихованні та матеріальному утриманні, а тому просить заявлені позовні вимоги задовольнити повністю, позбавивши відповідачку її батьківських прав щодо сина, а також стягнути із відповідачки на користь позивача сплачений судовий збір.

Ухвалою судді від 12.09.2024 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 07.10.2024 року зобов`язано орган опіки та піклування Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надати письмовий висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також зобов`язано надіслати такий висновок в строк до 11 листопада 2024 року.

Ухвалою суду від 11.07.2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гресько В.В. у судовому засіданні (у режимі ВКЗ) повністю підтримали заявлені позовні вимоги із наведених вище мотивів. Крім того, позивач повідомив, що метою подання вказаного позову є самостійне прийняття ним рішень щодо долі дитини, оскільки отримання відповідних дозволів у відповідачки є складним, а також повідомив, що востаннє він бачився з відповідачкою 5 років тому, а 3 роки тому спілкувався із нею по телефону, коли вона просила в нього гроші.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, направивши клопотання про розгляд справи без її участі (вх. №6114 від 30.09.2024), в якому просила здійснювати розгляд справи без її участі; визнає, що не займалася вихованням сина ОСОБА_3 впродовж тривалого часу; при вирішенні позовних вимог покладається на вирішення суду.

Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, направивши Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 від 13.06.2025 року, а також просили розглядати справу без участі їх представника.

Заслухавши доводи позивача та його представника, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Поршна Пустомитівського району Львівської області, а його батьками є сторони по справі: батько ОСОБА_1 (позивач) і мати ОСОБА_2 (відповідачка), актовий запис №8, про що вбачається зі свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 від 26.06.2012.

Крім того, судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 (позивач) і мати ОСОБА_2 (відповідачка) перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, під час яких у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як убачається із матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 , але фактично проживає по АДРЕСА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_3 , який на даний час є учнем Ліцею №16 Івано-Франківської міської ради, де навчається із 2022 року.

Натомість, як слідує із матеріалів справи, що мати ОСОБА_2 в даний час зареєстрована по АДРЕСА_3 , однак за вказаною адресою не проживає та фактичне її місцезнаходження не встановлено, про що об`єктивно слідує із Висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 її батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (висновок затверджений рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради №673 від 13.06.2025), а також поверненнями до суду повісток від ОСОБА_2 за вищевказаною адресою, яку також вказує позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, що поверталися до суду з відмікою «адресат відсутній за місцем проживання» (16.10.2024, 22.07.2025, 08.08.2025).

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, згідно висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №673 від 13.06.2025, розглянувши на засіданні комісії первинні матеріали справи, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 14.05.2025 року, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У цій справі, позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, покликався на те, що відповідачка ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, не виконує батьківські обов`язки, що, на думку сторони позивача, є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини, покликаючись на довідки із навчальних закладів, де навчається дитина, зокрема: довідку Початкової школи №8 міста Івано-Франківськ №82 від 02.08.2024, якою підтверджується, що ОСОБА_3 дійсно навчався у даному навчальному закладі в період з 01.09.2018 року по 03.06.2022 року, де впродовж навчання дитини в школі батько ОСОБА_1 брав активну участь у житті класу та школи. Мати хлопчика, ОСОБА_2 навчанням та вихованням дитини не цікавиться. Згідно характеристики, наданої адміністрацією Ліцею №16 Івано-Франківської міської ради, учень 7-В класу ОСОБА_3 навчається в даному ліцеї із 2022 року. Батько ОСОБА_1 бере активну участь у житті класу, допомагає у організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям сина, забезпечує відвідування навчальних екскурсій. Крім того, позивач покликався на лист КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» Івано-Франківської міської ради №516/69 від 31.07.2024, яким підтверджено перебування ОСОБА_3 під спостереженням в СП «Міська дитяча поліклініка», декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від імені та в інтересах дитини укладено із батьком ОСОБА_1 , який супроводжує сина до медичного закладу, надає допомогу при амбулаторному лікуванні дитини, контактує з лікарем-педіатром щодо забезпечення належного стану здоров?я.

Крім того, позивач в обгрунтування позовних вимог покликався на Психологічну характеристику психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надану Центром психологічного допомоги дітям «Серденько» від 25.07.2024, зокрема стосунків із матір?ю, де в ході розмови із психологом вдалося встановити, що син проживає тільки із батьком, а із родиною по лінії матері у хлопця зв?язку немає, із мамою не живе і вона ним не цікавиться; останній раз дзвонила йому літом 2023 року, а після переїзду мами, він вирішив, що буде жити із татом; наявні теплі та довірчі стосунки з батьком; наявні негативні переживання, пов?язані із мамою; наявне відчуття покинутості мамою.

Проте, суд критично оцінює довідки із навчальних та медичних закладів, в яких навчається та перебуває на медичному обліку дитина, вважаючи, що такі матеріали не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення відповідачки ОСОБА_2 від виконання обов`язків із виховання дитини.

Крім того, як слідує із описової частини висновку органу опіки та піклування від 13.06.2025 року, що адреса реєстрації ОСОБА_2 - АДРЕСА_3 . Працівниками Служби у справах дітей Золочівського району Львівської області 10.03.2025 було здійснено виїзд за вказаною адресою. Встановлено, що у помешканні проживають ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (бабуся) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Житло розміщене на першому поверсі одноповерхового будинку, складається з трьох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, коридору, є літня кухня. Умови проживання не вдалося встановити, оскільки ОСОБА_2 не було вдома. Бабуся ОСОБА_5 зазначила, що онука хворіє і на даний час в лікарні. Встановити умови проживання не дозволила. Відповідно до листа Служби у справах дітей Золочівського району ьвівської області від 04.04.2025 N?01-09/54, під час обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 не було вдома. Зі слів її бабусі, жінка не проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а проживає без реєстрації в іншому місці. Надати актуальну адресу проживання відповідачки бабуся відмовилась. В ході телефонної розмови з ОСОБА_7 22.04.2025 року, жінка не заперечила проти позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , додавши, що з сином ОСОБА_8 вона спілкувалася близько чотирьох років назад, її не цікавить ні колишній чоловік, ні «ця дитина», «нехай робить, що хоче». Мама у грубій формі висловилась з приводу того, що ніхто не в праві «читати їй моралі», найбільше хоче щоб її перестали турбувати.

Однак, зазначені обставини щодо перебування відповідачки в лікарні, її захворювання та проживання не за місцем реєстрації, а в невстановленому місці позбавляють суд зробити об`єктивний та справедливий висновок про свідоме ухилення відповідачкою від участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, саме на позивача покладено обов`язок доведення свідомого ухилення відповідачкою від участі у вихованні дитини. Натомість у справі, що переглядається, позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог про позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України. В оцінці доводів позовної заяви суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Тотожний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №401/1944/22 від 10 листопада 2023 року. Зокрема, Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не надав належних та достатніх доказів, які б об`єктивно та поза розумним сумнівом доводили факт умисного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків стосовно її малолітньої доньки. Суди оцінили висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та врахували його, оскільки згаданий висновок узгоджується з іншими доказами, поданими позивачем, та не суперечить їм. Також касаційний суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що надані позивачем докази з навчального закладу дитини та інші письмові матеріали не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення матері від виконання обов`язків із виховання дитини. Крім того, КЦС ВС у цій постанові констатував, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Також суд критично оцінює показання допитаних свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які є співробітниками та близькими друзями позивача ОСОБА_1 , оскільки вони можуть бути зацікавленими у результатах розгляду справи, які по суті повідомили суду, що лише часто бачили позивача разом зі своїм сином на роботі та позаробочих заходах у компанії, де вони разом із позивачем працювали, а також їм відомо про факт самостійного виховання та матеріального утримання батьком сина виключно зі слів самого ж батька. Однак, на запитання суду чи вони хоча би раз бували в помешканні позивача, свідки відповіли, що жодного разу вдома у позивача вони не були.

Крім того, особливістю цієї справи є те, що після подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , яка в жодне судове засідання не з`явилася, до справи долучене її клопотання про розгляд справи без її участі (вх. №6114 від 30.09.2024), в якому вона просила здійснювати розгляд справи без її участі; визнає, що не займалася вихованням сина ОСОБА_3 впродовж тривалого часу; при вирішенні позовних вимог покладається на вирішення суду.

Однак, як зауважив Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові в справі №401/1944/22 від 10.11.2023, що в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Отже, із огляду на викладені норми права, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що заяви відповідачки від 26 липня та 27 жовтня 2022 року, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Відтак, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку матері щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про невстановлення правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її малолітньої доньки. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Відтак, із огляду на викладене, суд вважає таке клопотання відповідачки ОСОБА_2 від 30.09.2024 року неправозгідним, яке суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Більше того, як убачається зі змісту та форми даного клопотання ОСОБА_2 , що воно тотожне позовній заяві ОСОБА_1 , а також у ньому вказана адреса відповідачки: АДРЕСА_3 , незважаючи на те, що вона там не проживає, про що об`єктивно слідує із Висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 її батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , а також недоставленнями судових повісток відповідачці ОСОБА_2 за вищевказаною адресою, які поверталися до суду з відмікою «адресат відсутній за місцем проживання» (16.10.2024, 22.07.2025, 08.08.2025).

Крім того, суд критично оцінює пояснення ОСОБА_3 , який повідомив, що підтримує позов батька, оскільки це не потребуватиме отримання дозволів від мами, які складно отримувати. По суті повідомив, що проживав разом із батьками у м. Івано-Франківську, а мама чотири роки тому пішла від них і не знає де вона проживає. На даний час він проживає разом із татом, з ним йому краще жити, оскільки тато купує все необхідне, а мама рідко телефонує, востаннє дзвонила три роки тому та запитувала, як його справи. Також повідомив, що гуляє з татом, а коли з мамою востаннє гуляв не пригадує.

Однак, на думку суду, такі пояснення малолітнього ОСОБА_3 не свідчать про свідоме ухилення відповідачкою від участі у його вихованні та утриманні, як і її винної поведінки в цьому.

При цьому, судом враховується правовий висновок Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові в справі №514/1346/16-ц від 06 серпня 2025 року, де Суд звернув увагу, що, враховуючи думку дитини, суд повинен розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі №727/3856/18).

Так, із огляду на наведене та в розрізі заслуханих пояснень ОСОБА_3 , суд вважає, що він може бути вразливим до маніпуляцій зі сторони дорослих, зважаючи на проживання з батьком та його залежність від нього, а також спотворену думку дитини в справі про позбавлення його матері батьківських прав, яку він сформував під впливом батька, зокрема з метою виключення необхідності отримання дозволів від мами, зважаючи і на те, що аналогічні пояснення надавав у судовому засідання сам же позивач, пояснивши суду мету подання ним цього позову.

До того ж, Верховний Суд вже звертав увагу на те, що озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди відповідає її інтересам, що може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №705/3040/18, від 29 березня 2023 року в справі №754/7526/21, від 26 квітня 2023 року в справі №520/17217/13-ц, від 02 серпня 2023 року в справі №707/1704/21).

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №760/16255/23 від 15 січня 2025 року звертає увагу на думку дитини, висловлену під час розгляд справи про те, що він не пам`ятає матір, не спілкується з нею та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Разом із тим, у судовому засіданні суду першої інстанції не заперечував, що його спілкування з матір`ю могло б відбутися, водночас він не знає про що з нею говорити, таке спілкування було б неприємним для нього, він має образу на матір. Мати не вчиняла спроб з ним поспілкуватися, він сам прийняв рішення, що не бажає спілкуватися з матір`ю. Як зазначено вище, обставин, які б могли свідчити про наявність загрози для малолітнього, його здоров`ю та розвитку з боку матері, судами не встановлено. Також не встановлено неможливості відновлення психоемоційного зв`язку між матір`ю та сином. Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що за обставин справи, що переглядається в касаційному порядку, а саме тривалої відсутності спілкування між матір`ю та сином, відсутності сприяння у налагодженні їхнього контакту зі сторони органів у справах дітей та позивача, з яким дитина проживає із 2014 року, більш того, його активну позицію щодо відсутності необхідності у такому спілкуванні, висловлена малолітнім думка, що він не заперечує проти позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки він її не знає і не пам`ятає, з урахуванням встановленого судом бажання матері відновити контакт з дитиною та вчинення у цьому напрямку відповідних дій, не може виступати достатньою підставою для позбавлення матері її батьківських прав у цій справі.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до вимог статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).

Крім того, у відповідності до вимог частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 1 ст. 165 СК України).

Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини, суд прийшов до переконання про свідоме ухилення відповідача своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дитини, зокрема визнання заявлених позовних вимог в судовому засіданні, а тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання своєї дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов 'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов 'язків.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року в справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року в справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року в справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023 року в справі №545/560/21.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2025 року в справі №147/277/24, за загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 лютого 2025 року в справі №144/924/24 констатує, що Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року в справі №645/920/19, від 07 лютого 2022 року в справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року в справі №202/1931/22). Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Разом із тим, Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2024 року в справі №455/307/22, від 22 листопада 2023 року в справі №1915/2789/12 та в інших акцентував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Проте, обставини, які свідчать про необхідність застосування такого заходу впливу до матері дитини, наявності з боку матері загрози для благополуччя дитини, її здоров`я та психічного розвитку, матеріали справи не містять.

При цьому, обставин, які би характеризували відповідачку ОСОБА_2 як таку, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, у цій справі не встановлено. Із позовом про стягнення із відповідачки аліментів на утримання сина позивач не звертався, про що визнав у судовому засіданні. Тобто в справі не встановлено ні винної поведінки матері, ні свідомого нехтування нею своїми обов`язками, наявності інформації про невстановлене захворювання відповідачки та її перебування на лікуванні, невстановлення її місцеперебування, недоведення позивачем винної поведінки матері щодо дитини, а також висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення її батьківських прав, що свідчить про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав стосовно малолітнього сина.

Отже, враховуючи усталену судову практику у спірних правовідносинах і те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини, а також з огляду на те, що позивач не довів навмисного свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, відповідачка хворіє та перебуває в лікарні, її місцезнаходження невідоме, суд вважає відсутніми підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі №461/7387/16, від 29 квітня 2020 року в справі №522/10703/18, від 07 лютого 2024 року в справі №455/307/22 про відмову в позбавленні відповідачів батьківських прав.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10.02.2010). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18.07.2006).

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки щодо її малолітнього сина слід відмовити.

Також в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору в межах цієї справи відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача, ураховуючи відмову в задоволенні цього позову.

Ураховуючи викладене, та керуючись статтями ст.ст. 2, 4, 10, 12, 76-80, 81, 82, 89, 223, 259, 260, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України суд, -

у х в а л и в:

у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник позивача: адвокат Гресько Василь Васильович ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення складено 12.09.2025 року.

Суддя: І. Б. Кос