Справа № 522/2827/19
Провадження № 6/522/322/25
УХВАЛА

09 вересня 2025 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі головуючої судді Шенцевої О.П., при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення суду по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та інтересах ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

15.05.2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Боровська О.В. звернулася до суду з заявою про відстрочку виконання рішення суду, в якій просила відстрочити виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06.05.2024 р. у цивільній справі № 522/2827/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення на один рік.

Ухвалою суду від 19 травня 2025 року справа прийнята до провадження.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23.07.2025 року зупинене виконавче провадження щодо виселення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,ІПН НОМЕР_2 , інвалід 3 групи, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 до розгляду заяви про відстрочку виконання рішення суду.

В обґрунтування зави представник ОСОБА_1 адвокат Боровська О.В. посилається на те, що 05.05.2025 року відповідачка отримала постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №77864839 від 28.04.2025 року за рішенням Приморського районного суду м. Одеси про виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте в спірній квартирі також проживає й ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 . У ОСОБА_5 зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_2 , а тому ОСОБА_1 як член сім`ї (мати) ОСОБА_5 також має право на користування вказаною квартирою. Також заявник посилається на ст.109 ЖК України, за якою громадянам, яких виселяють із житлових приміщень одночасно надається інше жиле приміщення, яке повинно бути зазначене в рішенні суду. Окрім того, посилається на те, що ОСОБА_1 ніде не працює, самостійно виховує двох малолітніх дітей 03.12.2015 року народження та ІНФОРМАЦІЯ_4 , іншого місця проживання, окрім спірної квартири не має, є особою з інвалідністю 3 групи, іншого доходу, окрім допомоги по інвалідності та соціальної допомоги при народженні дитини та досягнення нею трирічного віку немає, а тому виконання рішення суду одразу й в повному обсязі поставить її у дуже скрутне матеріальне становище.

В запереченнях на заяву про відстрочку виконання рішення суду представник ОСОБА_2 адвокат Криворучко В.О. посилається на те, що на сьогоднішній день за адресою АДРЕСА_2 за жодною особою не зареєстровано/задекларовано місце проживання, а посилання заявниці на ст.109 ЖК України є недоречним.

Представник ОСОБА_1 адвокат Боровська О.В. та ОСОБА_1 підтримали вимоги, викладені в заяві про відстрочку виконання рішення суду в повному обсязі та просили їх задовольнити, представник ОСОБА_2 адвокат Криворучко В.О. проти задоволення заяви заперечувала та просила в її задоволенні відмовити.

В судове засідання позивач не з`явилася про дату та час судового засідання сповіщалася належним чином, проте з`явилася її представник адвокат Криворучко В.О. Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася про дату та час судового засідання сповіщалася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася про дату та час судового засідання сповіщалася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що представник позивача та один з відповідачів з`явилися до судового засідання, інші учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились, суд оцінює таку поведінку учасників справи як небажання прийняти участь в розгляді справи в суді.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, суд дійшов висновку, що заява представника ОСОБА_1 адвоката Боровської О.В. про відстрочку виконання рішення суду не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2022 року по справі №522/11987/18, яке залишене в силі постановою Одеського апеляційного суду від 17 травня 2023 року та постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року витребувано у добросовісного набувача - ОСОБА_3 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,8 кв.м.; загальною площею - 125,1 кв.м. на користь громадянки Республіки Молдова ОСОБА_2 .

Вказане рішення суду боржником не виконане.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2024 р. по справі № 522/2827/19 було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та вирішено виселити з квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Реалізовуючи право на апеляційне оскарження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зверталися до Одеського апеляційного суду з апеляційними скаргами на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2024р. у справі № 522/2827/19. Проте ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.06.2024р. апеляційну скаргу повернуто скаржнику, ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.12.2024р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження та ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.03.2025р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до ч.2 ст.273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2024 р. набрало чинності 09.12.2024 року.

На даний час рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2024 р. боржниками не виконано.

Згідно з ч. 2 ст. 14 ЦПК України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, зокрема, ст. 382 КК України передбачена кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду.

У випадку невиконання рішення суду добровільно, воно підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Виконання судового рішення у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі Конвенція).

На виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2024р. були надані виконавчі листи та державними виконавцями Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Північного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) були відкриті виконавчі провадження щодо виселення ОСОБА_3 (Постанова про відкриття виконавчого провадження серії ВП №77864666 від 28.04.2025р.), ОСОБА_1 (Постанова про відкриття виконавчого провадження серії ВП №77864893 від 01.05.2025р.), ОСОБА_4 (Постанова про відкриття виконавчого провадження серії ВП №77864576 від 28.04.2025р.) з квартири АДРЕСА_1 .

Постанову про відкриття виконавчого провадження серії ВП №77864893 від 01.05.2025 р. ОСОБА_1 отримала 05.05.2025 р.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» наголошує, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Отже, виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах.

Так, відповідно до вимог ст.435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Невиконання боржником судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна стягувача або майна, присудженого на користь стягувача, протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з боржника суми вартості відповідного майна, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, вартість майна неможливо визначити або майно відповідно до закону не може оцінюватися. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Зі змісту статей 2 та 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» вбачається, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності. Інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи.

Довідка до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №800510, яка надана ОСОБА_1 24.05.2016р. про присвоєння їй третьої групи інвалідності безстроково сама по собі не доводить матеріальний стан відповідача та не вказує на наявність у неї тяжкого захворювання. Інвалідність є наслідком стійких порушень функцій організму внаслідок захворювань, травм, уроджених вад, які призводять до обмеження життєдіяльності людини та потребують соціального захисту, але це не прямо вказує на тяжкість захворювання.

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, суд, оцінивши надані документи, дійшов висновку, що вони не дають підстав вважати, що ОСОБА_1 перебуває у складному матеріальному становищі, також відповідач не надала суду достатньо переконливих доказів, які б підтверджували наявність у неї тяжкого захворювання.

Посилання ОСОБА_1 на те що місце проживання її доньки ОСОБА_5 зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 спростовуються довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Г1-183607-ф/о від 31.07.2025р., зі змісту якої вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 не зареєстровано/задекларовано місце проживання за жодною особою.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція). Тобто, забезпечення виконання судових рішень в цивільних спорах покладається, у тому числі, й на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Так, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов'язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Глоба проти України» № 15729/07 від 05.07.2012 року суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання такого додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання строку для відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення суду, суд повинен виходити із засад доцільності та необхідності захисту інтересів, насамперед стягувача, права якого підтверджені судовим рішенням.

Таким чином, відстрочка рішення суду може бути застосована судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строки і порядок, передбачений чинним законодавством. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що громадянка Республіки Молдова ОСОБА_6 витребувала у добросовісного набувача 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 за рішенням суду, яке набрало чинності 17 травня 2023 року. Тобто саме з цього моменту ОСОБА_6 набула права володіти, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Проте таке її право порушували відповідачі, що і стало предметом захисту у цивільному процесі по цій справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року № 14 визначено, що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 351 ЦПК і ст. 121 ГПК їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Як зазначалося судом раніше рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2024 р. набрало чинності 09.12.2024 року. Тобто з цього моменту боржникам було відомо про необхідність виконання рішення суду.

Протиправне користування боржниками квартирою АДРЕСА_1 , підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями. Рішення Приморського районного суду м.Одеси надають ОСОБА_7 , на чию користь вони були винесені, "легітимні сподівання" на те, що квартира їй буде повернута.

З метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі. (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

У цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення недостатньо лише зазначити про відсутність у боржників іншого житла. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. Тобто відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

ОСОБА_1 не наводить в своїй заяві які саме заходи вона здійснила на виконання рішення суду та з якими складнощами вона зіткнулась при намірах виконати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2024 р. Лише отримавши постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про відстрочку виконання рішення суду, при цьому заявник не наводить доводів, що їй заважало звернутися із такою заявою з моменту набрання чинності рішення суду (тобто з 09.12.2024 року) до відкриття виконавчого провадження.

Така пасивна поведінка боржників не надає можливості суду вбачати наявності "справедливого балансу" інтересів сторін при встановлені співмірності та пропорційності виправданої затримки виконання рішення та реалізації права власності, встановленого рішеннями суду. ГорчинськаТетяна, на чию користь були прийняті судові рішення, з 17.05.2023 року несе тягар відповідальності за утримання та використання квартири АДРЕСА_1 , як це передбачено змістом ст.ст.319, 322 ЦК України. При цьому ОСОБА_1 , продовжуючи проживати зі своєю сім`єю в спірній квартирі не несе жодних обов`язків, пов`язаних з утриманням житла.

За таких обставин, при відстроченні виконання рішення суду у ОСОБА_2 будуть існувати обов`язки з утримання та використання житла, а у ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 такі обов`язки будуть відсутні, та навпаки вони набудуть додаткові права щодо користування спірною квартирою на де-який час, тобто не буде збережено забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Суд зауважує, що підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду згідно зі ст.435 ЦПК України є виняткові обставини, які ускладнюють або виключають виконання рішення, утруднюють чи унеможливлюють виконання, і питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін.

З огляду на це, при прийнятті рішення судом враховуються співмірність та пропорційність з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника. Оскільки відповідачі не спростовували надані представником позивача докази і пояснення, не надали жодного доказу на підтвердження збереження балансу інтересів зі свого боку порівняно з інтересами позивача, то заява представника ОСОБА_1 адвоката Боровської О.В. про відстрочку виконання рішення суду не підлягає задоволенню.

Відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника, суд ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення у справі "Пономарьов проти України").

Всі інші аргументи, викладені в заяві про відстрочку виконання рішення суду є незгодою з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2024 р. та намаганням його переглянути, тобто добитися нового слухання справи та нового її вирішення, що відноситься до повноважень суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23.07.2025 року зупинене виконавче провадження № 750042276 за виконавчим листом №522/2827/19 виданим 15.01.2025 року щодо виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 до розгляду заяви про відстрочку виконання рішення суду.

У зв`язку з відмовою у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду, підстави для подальшого зупинення виконавчого провадження відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 81, 260, 353, 435 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Боровської О.В. про відстрочку виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06.05.2024р. по цивільній справі №522/2827/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про виселення - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду складено 16 вересня 2025 року.

Суддя