Справа № 126/2562/23
Провадження № 22-ц/801/1881/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 рокуСправа № 126/2562/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Закерничної А. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Губко В. І. в залі суду в м. Бершадь, дата складення повного тексту рішення невідома,

в цивільній справі № 126/2562/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та його скасування,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсною відмову від прийняття спадщини згідно поданої заяви ОСОБА_3 від 10.06.2015 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.11.1954 ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_4 , з яким проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Подружжя вело спільне господарство, набуло майно.

У травні 2012 року ОСОБА_4 переніс інфаркт і був визнаний інвалідом І групи, потребував постійного догляду, який здійснювала його дружина. ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер, і ОСОБА_3 залишилася самотньою, у похилому віці та тяжкому моральному й фізичному стані.

У липні 2014 року вона звернулася по допомогу до голови Війтівської сільської ради ОСОБА_2 , яка, зловживаючи довірою, схилила її 10 червня 2015 року до підписання заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщині після чоловіка. При цьому правові наслідки такої відмови не були роз`яснені, і ОСОБА_3 вважала, що укладає договір довічного утримання. Насправді ж вона фактично позбавила себе права на житловий будинок та інше майно, набуте у шлюбі.

Після цього ОСОБА_2 і її син ОСОБА_6 не забезпечували їй обіцяного догляду, заволоділи її документами та неодноразово погрожували виселенням з будинку. У подальшому ОСОБА_3 09 листопада 2016 року скасувала свій заповіт на користь відповідачів, а 06 березня 2017 року склала новий заповіт на користь ОСОБА_1 , який фактично доглядав за нею з 2016 року і до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, обставини справи свідчать, що підписання заяви від 10 червня 2015 року відбулося під впливом тяжких життєвих обставин, обману та зловживання довірою з боку ОСОБА_2 , що обґрунтовує вимоги про визнання цього правочину недійсним.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що питання дійсності заяви ОСОБА_3 від 10.06.2015 про відмову від обов`язкової частки у спадщині вже було предметом розгляду у справі № 126/3051/16-ц, у якій рішенням від 20.04.2017, що набрало законної сили, підтверджено правомірність цього правочину та відсутність порушення її прав. Позивач ОСОБА_1 не навів нових обставин і не подав належних та допустимих доказів на підтвердження обману, тиску чи помилки при вчиненні правочину. Матеріали справи свідчать, що заява була подана добровільно, у присутності нотаріуса, із належним роз`ясненням її змісту та правових наслідків. Доказів протилежного позивачем не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від спадщини є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У липні 2025 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 21 липня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 серпня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду на 02 вересня 2025 року о 11:20 год. з повідомленням сторін. Клопотання Сокура М. Ф. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Доручено Бершадському районному суду Вінницької області забезпечити проведення відеоконференції за участю ОСОБА_1 та його адвоката Мазурик Світлани Миколаївни на 02 вересня 2025 року о 11 год. 20 хв., а також подальші судові засідання.

02 вересня 2025 року розгляд справи знято, оскільки суддя Матківська М. В. перебувала у відпустці та відкладено на 16 вересня 2025 року о 12:00 год.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції допустив порушення вимог процесуального закону, а саме: у тексті рішення зазначено дату оголошення повного тексту замість дати судового засідання; неправильно вказано учасників справи при проголошенні повного тексту; не дотримано вимог щодо проголошення резолютивної частини рішення, що створило невизначеність у встановленні моменту перебування суду в нарадчій кімнаті.

Скаржник вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції допустив істотні порушення норм процесуального права, зокрема вимог статті 250 ЦПК України, яка передбачає порядок проголошення судового рішення, а також статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення права на справедливий судовий розгляд.

Водночас скаржник зазначає, що апеляційна скарга містить не лише посилання на процесуальні порушення, але й обставини, викладені у позовній заяві. На його думку, місцевий суд, виклавши в описовій частині рішення обставини справи, у мотивувальній частині їх не дослідив, натомість послався на позовні вимоги ОСОБА_3 , подані ще у 2017 році, до яких скаржник не має жодного відношення, при цьому матеріали справи №126/3051/16-ц не були долучені до матеріалів цієї справи №126/2562/23. Таким чином, на переконання скаржника, суд першої інстанції уникнув аналізу нових фактів, заявлених у межах даного позову, що свідчить про формальний підхід до розгляду справи та ігнорування обставин, які можуть свідчити про порушення його прав.

Скаржник зазначає, що місцевий суд безпідставно послався на справу №126/3051/16-ц, рішення у якій ухвалено Вінницьким апеляційним судом 30.05.2017. У тій справі колегія суддів у результативній частині постанови вказала, що доводи апеляційної скарги щодо порушень при складанні заповіту ОСОБА_4 не приймаються до уваги. На переконання скаржника, посилання місцевого суду на зазначену справу є неналежним, оскільки фактичні обставини у ній не досліджувалися, сама справа не була долучена до матеріалів даної справи №126/2562/23, а скаржник жодного відношення до неї не має.

Крім того, скаржник наголошує, що відповідно до п.1 ст. 233 ЦК України правочин, учинений особою під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У зв`язку з цим він наполягає на необхідності дослідження судом фактичних обставин і аргументів, викладених у його позовній заяві від 23.10.2023, та наданні їм належної правової оцінки відповідно до вимог ст. 233 ЦК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням сукупності наведених ним підстав.

Скаржник у позовній заяві чітко зазначив своє право на спадщину, зареєстроване у Спадковому реєстрі за №70988158. Державним нотаріусом була відкрита спадкова справа, і 22.06.2023 скаржник, як єдиний спадкоємець, прийняв спадщину. За цих обставин місцевий суд мав дослідити факти та доводи, що стосуються скаржника як спадкоємця, який набув відповідні права з 22.06.2023. Натомість обставини та матеріали справ, що виникли до набуття спадкових прав, не мають безпосереднього відношення до скаржника. Кожен факт і доказ суд мав би дослідити повно, детально й об`єктивно з урахуванням прав скаржника як спадкоємця, який належним чином вступив у спадщину.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

11 серпня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подала письмовий відзив, в якому заперечила аргументи, викладені в апеляційній скарзі, та вказала, що суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову, тому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Позивачі ОСОБА_1 та його адвокат Мазурик С. М. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася судом про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 13.11.1954 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 13.11.1954.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 20.02.2001, ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належав на праві спільної часткової власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках.

06.03.2001 ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_8 подарували ОСОБА_4 належні їм 2/3 частки зазначеного домоволодіння, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Шийком В. Б., зареєстрованим у реєстрі за №530.

У 2004 році ОСОБА_8 померла.

29.07.2014 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склали заповіти на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які були посвідчені приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Гонтарук Т. І. та зареєстровані за №957 і №958. За цими заповітами вони заповіли належне їм майно по 1/2 частці кожному із спадкоємців.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 15.12.2014.

Після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 , зазначена як спадкоємиця за заповітом. Інший спадкоємець ОСОБА_6 подав заяву нотаріусу про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 .

10.06.2015 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від обов`язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_4 .

09.11.2016 ОСОБА_3 скасувала свій заповіт від 29.07.2014, складений на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6

16.10.2018 ОСОБА_3 склала новий заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори Касевич М. В., зареєстрований у реєстрі за №1149. Цим заповітом вона заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

Згідно з довідкою Війтівського старостинського округу Бершадської міської ради від 21.12.2022 №1584, ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1 , з дня народження до дня смерті.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом є ОСОБА_1 , який 22.06.2023 прийняв спадщину.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив різноманітні обставини, якими обґрунтовує свої позовні вимоги, зокрема і ті, що є взаємовиключними.

Так, позивач зазначає, що відмову від прийняття спадщини ОСОБА_9 вчинила під впливом обману й насильницьких дій збоку відповідача ОСОБА_2 , яка скористалася безпорадним станом і помилкою ОСОБА_9 щодо вчиненого правочину. Також зазначений правочин вчинений ОСОБА_3 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Тлумачення змісту статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21), від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23)).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), підлягають доведенню такі обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане безпосередньо із доведеністю факту наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 в позовні заяві зазначає, що відмова ОСОБА_3 від спадщини від 10.06.2015 була вчинена під впливом тяжких обставин, спричинених тривалою хворобою та смертю чоловіка, а також під впливом насильницьких дій, морального тиску та обману з боку відповідачки ОСОБА_2 . Позивач вказує, що ОСОБА_3 не усвідомлювала наслідки своєї заяви, вважаючи, що підписує договір довічного утримання, і після підписання заяви відповідачка припинила надавати їй будь-яку допомогу.

При цьому позивач зазначає такі обставини без надання відповідних доказів на їх підтвердження та без посилання на них у своїй позовні заяві. Позивач додав до позовної заяви копію про смерть ОСОБА_10 , копію свідоцтва про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , довідки МСЕК ОСОБА_4 , копії заповітів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 29.07.2014, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , заяви ОСОБА_3 приватному нотаріусу від 10.06.2015, копії довідки про амбулаторне та стаціонарне лікування від 24.02.2017, копії доручень ОСОБА_3 ОСОБА_1 від 26.03.2017 та 29.03.2020, копію довідки Війтівського старостинського округу від 21.21.2022 щодо спадкоємців померлої ОСОБА_3 , копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Проте позивач не зазначає, як додані ним докази підтверджують недійсність оспорюваного правочину.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У даній справі апелянтом не надано нових доказів, що б підтверджували наявність обману, морального тиску або тяжких обставин, які вплинули на волевиявлення ОСОБА_3 під час відмови від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини фактично ґрунтуються на припущеннях, є недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень.

Враховуючи наведене суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги рішення у справи № 126/3051/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та його скасування, оскільки зазначеним рішенням встановлені обставини щодо померлої ОСОБА_3 , які мають преюдиційне значення для справи, що переглядається.

Як було встановлено Бершадським районним судом Вінницької області, зазначені позивачем ОСОБА_1 обставини вже досліджувалися в межах справи № 126/3051/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та його скасування. Рішенням Бершадського районного суду від 20.04.2017 у задоволенні позову відмовлено, апеляційним судом від 30.05.2017 рішення залишено без змін, і воно набрало законної сили.

Суд встановив, що відмова ОСОБА_3 від обов`язкової частки була вчинена добровільно, обставини помилки, обману або морального тиску не доведені, а волевиявлення ОСОБА_3 не порушувалося.

Суд прийшов до висновку, що заява про відмову від обов`язкової частки була подана добровільно у присутності нотаріуса, який належним чином роз`яснив правові наслідки такого правочину. Жодних доказів неналежного виконання нотаріусом своїх обов`язків судом не виявлено.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України (ст. 220, 223 ЦК України), правочини, вчинені особою, яка діє усвідомлено та добровільно, є дійсними, а помилка або обман можуть бути підставою для визнання правочину недійсним лише за наявності доказів їх впливу на волевиявлення сторони.

Обов`язкова частка у спадщині гарантується спадкоємцям відповідно до ст. 12411244 ЦК України та відмова від обов`язкової частки допускається, якщо правочин вчинено добровільно, з дотриманням законних форм та роз`ясненням правових наслідків (ст. 1244 ЦК України).

В свою чергу, зміст заяви та її наслідки були очевидними, оскільки відмова від частки у спадщині відбулася через значний проміжок часу після смерті чоловіка, і ОСОБА_3 продовжувала користуватися майном за місцем свого проживання до дня смерті, що підтверджує добровільність і усвідомленість її дій.

Відтак, відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між смертю чоловіка та поданням заяви.

Судом встановлено, що таких доказів не надано, а зміст заяви свідчить про усвідомлене волевиявлення ОСОБА_3 .

Застосування норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 6 (право на справедливий суд), підтверджує право всіх сторін на захист своїх прав і належне судове розслідування, проте обов`язковість раніше прийнятих рішень та відсутність нових доказів у даній справі свідчать про недоцільність їх переоцінки.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд також звертає увагу, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд у вищенаведеній постанові від 30 листопада 2022 року в справі № 369/9263/20 виснував про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.

Категорія «добросовісність» є основоположною в розмежуванні належного здійснення цивільних процесуальних прав і зловживання такими правами. Добросовісність слід розглядати як властивість, що передбачає використання цивільних процесуальних прав виключно за їх призначенням та є однією з умов виконання завдань цивільного судочинства, оскільки вона є регулятором суспільних відносин.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором виконання своїх зобов`язань.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що ініціювання окремого судового процесу з метою перегляду у межах нової справи судового рішення, прийнятого в іншій справі, яке набрало законної сили, є неприпустимим, зокрема у постановах від 17 липня 2023 року в справі № 953/25514/19 (провадження № 61-17546св21), від 19 січня 2022 року в справі № 295/48/17 (провадження № 61-41500 св 18), від 11 серпня 2021 року в справі № 295/11548/16 (провадження № 61-18350св20), від 26 червня 2021 року в справі № 464/907/18 (провадження № 61-13987св20).

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, пункт 61).

Як вбачається із матеріалів справи, місцевим судом забезпечено всебічний розгляд заявлених позивачем обставин, з урахуванням уже встановлених фактів у попередній справі, і прийнято рішення на підставі встановлених доказів та норм законодавства.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови ОСОБА_3 від обов`язкової частки у спадщині є недоведеними, ґрунтуються на припущеннях, не підтверджуються належними та допустимими доказами і суперечать фактичним обставинам, встановленим у справі № 126/3051/16-ц, рішення якої набрало законної сили.

Не підлягають прийняттю до уваги доводи апеляційної скарги щодо того, що місцевий суд нібито не дослідив обставини справи та формально послався на позовні вимоги ОСОБА_3 , подані у 2017 році. З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази, дослідив фактичні обставини, заявлені у позові ОСОБА_1 , і дійшов обґрунтованого висновку відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог.

Скаржник зазначає, що матеріали справи № 126/3051/16-ц не були долучені до матеріалів даної справи № 126/2562/23 і що він не брав участі у тій справі. Проте відповідно до ч. 45 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються повторно, а нові особи, які не брали участі у попередньому судовому розгляді, можуть спростувати їх лише шляхом надання нових належних і допустимих доказів. Відтак, відсутність матеріалів тієї справи у даній справі та відсутність участі скаржника у попередньому судовому розгляді не позбавляє суд права оцінити обставини справи відповідно до закону.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на справу № 126/3051/16-ц було обґрунтованим, і твердження апелянта про нібито формальний підхід до розгляду справи та ігнорування обставин, які могли б свідчити про порушення його прав, не підтверджуються належними доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Також, не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо того, що місцевий суд нібито не врахував положення п. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України, відповідно до якого правочин, учинений особою під впливом тяжких для неї обставин та на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Скаржник посилається на необхідність дослідження судом фактичних обставин та аргументів, викладених у його позовній заяві від 23.10.2023, з наданням їм належної правової оцінки відповідно до ст. 233 ЦК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Встановлено, що скаржник у позовній заяві чітко зазначив своє право на спадщину, зареєстроване у Спадковому реєстрі за № 70988158. Державним нотаріусом була відкрита спадкова справа, і 22.06.2023 скаржник, як єдиний спадкоємець, прийняв спадщину.

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо нібито порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону. Встановлено, що текст рішення містить усі необхідні реквізити, а дата оголошення, перелік учасників та резолютивна частина відповідають вимогам ст. 250 ЦПК України. Будь-які зазначені апелянтом формальні неточності не вплинули на зміст рішення та права сторін, тому не можуть вважатися істотними порушеннями. Порушень ст. 6 Конвенції про захист прав людини не встановлено.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги дублюють позовні вимоги позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 19 вересня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. М. Стадник