ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1234/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №700/910/24 Категорія: 310040000 Бесараб Н.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Олійник Наталія Олександрівна;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Кишеня Володимир Сергійович ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області;

представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області Гезей Світлана Григорівна;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвоката Кишені Володимира Сергійовича;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кишені Володимира Сергійовича на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 28 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

17.12.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області (орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.09.2007 року вона уклала шлюб із ОСОБА_2 . Під час спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25.04.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу, старша донька ОСОБА_5 , залишилась проживати з батьком, молодша донька ОСОБА_6 переїхала з позивачем до селища ОСОБА_7 . Згодом позивач вийшла заміж за ОСОБА_8 , в цьому шлюбі у них народилося ще двоє дітей. На даний час позивач, її донька від першого щлюбу ОСОБА_6 , чоловік та двоє спільних дітей проживають в АДРЕСА_1 .

Вказує, що після розлучення ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , біологічний батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не намагався встановити зв`язок з дитиною, не займався її вихованням та фінансово її не утримував, що підтверджується довідкою та характеристикою з навчального закладу, довідкою з виконавчої служби.

З 2016 року й по теперішній час лише позивач та її чоловік ОСОБА_8 піклуються про здоров`я ОСОБА_6 , її фізичний, духовний та моральний розвиток, повністю її утримують.

Просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно його малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнути аліменти з ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі частки всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та судові витрати.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 28 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 , батьківських прав відносно його дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 17.12.2024 року.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп.

Рішення про стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах одного місяця.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог позивача, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків із виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проявляє батьківської турботи, не цікавиться станом здоров`я та шкільним життям, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Зазначені факти, суд розцінив як умисне ухилення відповідачем від виховання дочки та свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Кишеня В.С. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, районним судом було проігноровано клопотання про виклик свідків зі сторони відповідача, яке було подано 09.04.2025 року. Судом були викликані свідки тільки зі сторони позивача, що в свою чергу піддає сумніву неупередженість суду та винесеного рішення від 28.04.2025 року. Вважає, що врахувавши покази свідків зі сторони відповідача, суд міг би дійти іншої думки, а отже і іншого рішення.

Вказує, що підставою для подачі даного позову стало те, що ОСОБА_1 вирішила забезпечити ухилення від мобілізації для свого чоловіка за допомогою дитини, а тому даний позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не має нічого спільного з інтересами дитини, а виключно спрямований на забезпечення інтересів та потреб матері та її чоловіка.

Зазначає, що матір постійно створювала перешкоди у спілкуванні дитини з батьком. За зверненням ОСОБА_1 , органом опіки було визначено дні коли діти проводили час з мамою, коли з татом. Проте, дане рішення не виконувалося, позивачка не проявляла ініціативу у спілкуванні з відповідачем та створювала перешкоди у спілкуванні меншої доньки ОСОБА_4 з батьком.

Надані позивачем довідки, згідно яких працівники закладу освіти зі слів матері стверджують про відносини між батьком та дитиною, а також його участь у вихованні дитини вважає дивними, оскільки на його думку вказані працівники жодним чином не можуть бути обізнані про даний факт.

Посилається на практику Верховного Суду (постанова від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17) згідно якої позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що бажає брати участь в житті своєї дитини, та штучний характер позову про позбавлення батька батьківських прав відносно доньки є неприпустимим, батьки не повинні використовувати дитину як спосіб досягнення власних цілей.

Щодо стягнутих аліментів судом першої інстанції, зазначає, що відповідач займається вихованням ОСОБА_3 , в той час як позивач виховує доньку ОСОБА_4 . При розлученні батьки домовилися про місце проживання дітей, та з огляду на це про відсутність аліментних зобов`язань у них обох. В той же час, позивач подала позов про стягнення аліментів на ОСОБА_4 .

27 червня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Олійник Н.О. подала заперечення на апеляційну скаргу в яких просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що апеляційна скарга подана відповідачем, є формальною, надуманою, та не містить жодних переконливих доказів, які б могли спростувати встановлені судом першої інстанції обставини. Твердження скаржника про ігнорування клопотання щодо виклику свідків не відповідає дійсності, оскільки позивач заявив клопотання лише на стадії судового розгляду, коли розгляд справи фактично добігав кінця.

Зазначає, що протягом восьми років після розлучення, ОСОБА_2 не підтримував жодного зв`язку з донькою, не піклувався про її здоров`я, освіту, побут чи моральний розвиток. Він не телефонував, не відвідував, не надавав фінансової підтримки, не цікавився її життям навіть після подання позову, і жодного разу не з`явився у судове засідання, незважаючи на тривалий розгляд справи.

Дитина ОСОБА_9 вже тривалий час мешкає з матір`ю, молодшими сестрами та вітчимом ОСОБА_8 , який є діючим військовослужбовцем, який на рівні з матір`ю бере участь у вихованні дівчини, забезпечує її потреби, опіку, опікується її здоров`ям, навчає, підтримує морально.

Щодо розміру аліментів, вказує, що суд першої інстанції справедливо встановив частки доходу відповідача як аліменти що відповідає ст. 183 СК України. Це мінімальна частка і базова форма утримання дитини в законодавстві. Жодні зобов`язання перед іншими дітьми не можуть скасувати обов`язок утримувати дитину ОСОБА_9 , яку відповідач зобов`язаний підтримувати, незалежно від наявності інших дітей.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. Від шлюбу мають двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17.07.2008, актовий запис №29, яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Катеринопільського районного управління юстиції Черкаської області (т.1, а.с.13) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 03.11.2011, актовий запис № 49, яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Катеринопільського районного управління юстиції Черкаської області (т.1, а.с.14).

25.04.2016 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 25.04.2016 року, справа № 700/149/16-ц (т.1, а.с.12).

Відповідно довідки Звенигородського відділу ДВС у Звенигородському районі Черкаської області від 03.12.2024 року № 26.1-44/67572, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження не зареєстрована як стягувач аліментів з ОСОБА_2 (т. 1 а.с.16).

Згідно з довідки Лисянського ліцею № 2 Лисянської селищної ради Черкаської області від 10.12.2024 року № 282, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно навчається в 8-В класі Лисянського ліцею № 2 Лисянської селищної ради Черкаської області (т.1, а.с.24).

Відповідно до довідки Лисянського ліцею № 2 Лисянської селищної ради Черкаської області від 10.12.2024 року № 284, ОСОБА_2 не приймає участі в шкільному житті дочки, на батьківські збори не приходить, не бере участі у фінансовому забезпеченні, вихованні і догляді за дочкою ОСОБА_11 , ученицею 8-В класу Лисянського ліцею №2 Лисянської селищної ради Черкаської області (т.1, а.с.23).

З інформаційної довідки щодо участі батька у вихованні та освітньому процесі Лисянського ліцею № 2 Лисянської селищної ради Черкаської області від 10.12.2024 року № 286 вбачається, що ОСОБА_2 , не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідними речами, не бачиться з дитиною, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до її внутрішнього світу. Мати з 2016 року перебуває офіційно в шлюбі з ОСОБА_8 . Останній бере активну участь у вихованні та навчанні ОСОБА_4 , постійно турбується про дитину, цікавиться її досягненнями, відвідує батьківські збори, дитячі свята, надає підтримку у забезпеченні необхідними речами для розвитку та навчання (т.1, а.с.25).

Колегія суддів зазначає, що вказана інформаційна довідка ґрунтується в більшості зі слів ОСОБА_1 (т.1, а.с.25, абз.2,3,4).

Згідно даних довідки виконавчого комітету Лисянської селищної ради Черкаської області від 16.12.2024 року № 383, ОСОБА_1 проживає разом з чоловіком ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочкою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дочкою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.21).

З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 18.12.2024 року № 345 вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с 47-49).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Задовольняючи позовні вимоги позивача, та позбавляючи ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків із виховання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проявляє батьківської турботи, не цікавиться станом здоров`я та шкільним життям, не турбується про її фізичний та духовний розвиток.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Як визначено ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пунктах 15 та 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Згідно п. 16 вказаної постанови, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ст. 166 Сімейного кодексу. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому, звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував рішення про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч наведеному, суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував характер поведінки ОСОБА_2 та його ставлення до дитини, не з`ясував дійсної причини невиконання ним належним чином батьківських обов`язків (у разі встановлення даної обставини).

Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновком виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 18.12.2024 № 345 вирішено про доцільність позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.47-49).

Вказаний висновок складений зокрема зі слів ОСОБА_1 (т.1, а.с.47, абз.3), інформаційних довідок Лисянського ліцею № 2 Лисянської селищної ради від 10.12.2024 року № 286, характеристики ОСОБА_4 .

Судом першої інстанції встановлено, що сторони після розірвання шлюбу дійшли згоди, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 буде проживати з батьком, а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю, що підтверджується зазначеним вище висновком ( т.1, ст. 47, абз.3).

Про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, служба у справах дітей виходила із встановлення факту ухилення батька від виконання батьківських обов`язків. Проте з висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дитини. Жодних фактичних обставин, які б свідчили про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 , служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради не встановила та не посилалася на них у своєму висновку.

Оскільки висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини, а у справі, що переглядається, наданий висновок таких даних не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок наданий органом опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, адже не містить обставин та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку з неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство щодо неї, свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками.

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі № 204/2097/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 також зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.

Тлумачення частини шостої статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).

З наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що відповідач не приймає участі у вихованні спільної доньки, не цікавиться її дозвіллям, здоров`ям, не утримує її матеріально фактично самоусунувшись від виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

У матеріалах справи відсутні достатні докази винної поведінки відповідача, коли він свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати батьківські обов`язки. Суд, задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, належним чином не обґрунтував необхідність застосування виключної міри, якою є позбавлення батьківських прав, та якою необхідністю це викликано.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву (т.1, а.с.67-70) поданого відповідачем у суді першої інстанції, змісту апеляційної скарги, останній бажає приймати участь у вихованні дитини та її матеріальному забезпеченні.

Колегія суддів враховує, що відповідач не є особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив батька ОСОБА_2 дитиною ОСОБА_4 сімейних відносин не відповідає її інтересам.

Та обставина, що відповідач тимчасово чи тривалий час не бачиться з донькою, не з`являється у навчальних закладах де навчається дитина не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17.

Матеріали справи також не містять відомостей про застосування до ОСОБА_2 заходів попередження та впливу про необхідність змінити ставлення до дитини.

Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно своєї дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.

Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дітей їх коріння, позбавлення батька спорідненості з дітьми, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі оцінених доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави, передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

Під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 , колегія суддів виходиться з наступного.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторін, старша донька ОСОБА_5 залишилася проживати з батьком, молодша ОСОБА_6 проживає з матір`ю, що підтверджується безпосередньо позовною заявою, висновком рішення виконавчого комітету Лисянської селищної ради, та доводами відповідача викладені у відзиві та апеляційній скарзі.

Таким чином, сторони дійшли згоди щодо визначення місця проживання дітей з батьками та щодо їх утримання.

Рішенням виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради Черкаської області від 14.08.2019 року встановлено для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дні та години спілкування з малолітніми дітьми: ОСОБА_15 та ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 27).

ОСОБА_1 звертаючись в суд з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , послалася на норму ст. 166 СК України згідно якої, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

З урахуванням того, що колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, а стягнення аліментів в даному випадку є похідною вимогою позивача від первісної, то і підстав для стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_4 , колегія суддів не вбачає.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за розгляд позову про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, тому судовий збір в розмірі 2906 грн. 88 коп. сплачений відповідачем при поданні апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ, згідно вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кишені Володимира Сергійовича задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 28 квітня 2025 року скасувати, прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Компенсувати ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2906 грн. 88 коп. за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2025 року.

Судді