УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 757/8062/23-ц

провадження № 61-11601ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Желепи О. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, зменшення загального розміру заборгованості за кредитним договором, що змінений після реструктуризації зобов`язання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, 16 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувсязасобами поштового зв`язку до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року залишено без руху, для зазначення інших поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 рокуу відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року відмовлено.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Безпосередньо у касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Оскільки ухвала апеляційного суду проголошена 31 липня 2025 року, а заявник звернувся із касаційною скаргою до відділення поштового зв`язку 27 серпня 2025 року, тому строк на касаційне ухвали Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 рокуне пропущено, а відтак немає потреби вирішувати питання про його поновлення судом.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виявив надмірний формалізм, поза увагою суду стали обставини, на які заявник посилався при поданні апеляційної скарги.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , зміст ухвали Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Такого висновку Суд дійшов з огляду на таке.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

При цьому суд, реалізуючи свої дискреційні повноваження, має оцінити обставини справи, пов`язані з надсиланням та отриманням рішення суду, можливістю учасника справи подати апеляційну скаргу, строк протягом якого заявник звернувся до апеляційного суду після отримання рішення суду тощо. Водночас суд з одного боку має виходити з конституційної засади забезпечення права на апеляційного оскарження, а з іншого, зважаючи на розумність строків, запобігти порушенню принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Апеляційним судом встановлено, що звернувшись із апеляційною скаргою 16 червня 2025 року, ОСОБА_1 пропустив строк на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року.

Апеляційний суд дослідив матеріали справи та встановив, що проголошення рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року відбулося за відсутності учасників судового процесу. Позивач був обізнаний про розгляд справи в суді першої інстанції та про ухвалення оскаржуваного рішення 20 листопада 2024 року, що підтверджується протоколом судового засідання від 20 листопада 2024 року, в якому його представник ОСОБА_1 приймав участь.

27 листопада 2024 року представником ОСОБА_1 на електронну пошту суду першої інстанції направлено заяву про видачу копії рішення суду, шляхом її направлення на поштову адресу представника позивача.

Супровідним листом від 06 грудня 2024 року копію оскаржуваного рішення направлено на поштову адресу представника позивача.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, повний текст оскаржуваного рішення оприлюднено 05 грудня 2024 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що про виготовлене рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року позивач дізнався 05 грудня 2024 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, при цьому копію оскаржуваного рішення суду, а ні його вступну та резолютивну частину, а ні повний текст, позивач станом на дату подання апеляційної скарги не отримував. Отже термін подачі апеляційної скарги не пропущений, а тому апеляційна скарга подана своєчасно та у зв`язку з вимогою законодавства позивач заявляє клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2025 року вказані апелянтом причини для поновлення судом строку на апеляційне оскарження рішення визнані судом не поважними та надано ОСОБА_1 строк для зазначення інших підстав для поновлення строку. Заявнику роз`яснено наслідки невиконання вимог суду.

На виконання вимог ухвали представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції 28 липня 2025 року подано заяву про усунення недоліків, в якій він вказує на те, що 27 листопада 2024 року ним до суду першої інстанції було направлене клопотання про вручення копії оскаржуваного рішення, 05 грудня 2024 року в ЄДРСР було оприлюднено рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року, про яке дізнався представник позивача. 21 травня 2025 року на адресу суду першої інстанції було направлене клопотання про вручення копії рішення від 20 листопада 2024 року. Вказує, що повний текст оскаржуваного рішення позивачу на даний час не вручений та не направлений на офіційну електронну адресу представнику позивача.

Вказує, що позивач не зареєстрований в «ЄСІТС», у зв`язку з чим електронної адреси не має, представник позивача має електронну адресу, проте до цього часу повний текст оскаржуваного рішення ним так і не було отримано. Зазначає, що суд першої інстанції зобов`язаний надіслати оскаржуване судове рішення у паперовій формі рекомендованим листом або електронним листом на офіційну електронну адресу, зареєстровану в системі, чого зроблено не було. Беручи до уваги вищевикладене, просить поновити йому строк на апеляційне оскарження рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд зазначив, що в порядку усунення недоліків ОСОБА_1 не зазначені інші причини ніж ті, що вказані в апеляційній скарзі, і яким була надана оцінка суддею-доповідачем. Натомість, заявником не зазначено поважних підстав неподання апеляційної скарги в період з грудня 2024 року до червня 2025 року, як було зазначено в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Таким чином, встановивши, що апеляційну скаргу подано з пропуском строку на апеляційне оскарження, наведені причини пропуску цього строку визнані неповажними, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених частиною четвертою статті 357 та пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують, натомість, заявник наводить мотиви стосовно незгоди з результатом розгляду апеляційним судом клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, наполягаючи на суб`єктивній оцінці обставин, які стали підставою для відмови у поновленні процесуального строку.

Питання про поновлення строку для вчинення процесуальної дії вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у справі на всіх етапах розгляду, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про наявність об`єктивних обставин пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Проте, сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень без підтвердження заявником конкретних обставин, які унеможливили вчинення відповідної процесуальної дії у визначений законом строк.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Тож, встановлений судом строк може бути поновлений за заявою особи, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з воєнним станом в Україні.

Питання про поновлення строку для вчинення процесуальної дії вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, зменшення загального розміру заборгованості за кредитним договором, що змінений після реструктуризації зобов`язання, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник