Справа № 191/5880/24
Провадження № 2/191/2228/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючої судді - Форощук С.А., при секретарі судового засідання Вехник С.А., за участю позивача - ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - Білоусова Г.О.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяних в результаті знищення автомобіля,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_2 матеріальних збитків в сумі 168 000грн. та моральної шкоди в розмірі 42 000 грн., заподіяних внаслідок знищення автомобіля.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.12.2024 року він віддав належний йому автомобіль марки «Daewoo Lanos» в ремонт відповідачу з метою заміни прокладки циліндрів двигуна.

12.12.2024 року йому повідомили, що працівник відповідача ОСОБА_3 самовільно без проведення ремонту і у відсутність відповідача взяв ключи від автомобіля позивача, виїхав на ньому в м. Синельникове, не впорався з керуванням та вчинив ДТП, після якого відновлення автомобіля є неможливим.

Позивач вважає, відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду, яка завдана діями його працівника ОСОБА_3 та просить стягнути з відповідача 168 000грн. матеріальних збитків та 42 000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

10.03.2025 року від позивача ОСОБА_1 надійшла письмова заява, в якій позивач зазначив, що 07.03.2025 року набрав законної сили вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, згідно з яким з обвинуваченого ОСОБА_3 на його користь стягнена сума матеріальної шкоди в розмірі 109 210, 50грн. У зв`язку з чим він змінює свої позовні вимоги та просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 42 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить стягнути з відповідача 42 000грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, суду пояснив, що саме відповідач має відшкодувати йому моральну шкоду, оскільки ОСОБА_3 , який вчинив угон його автомобіля був на час вчинення злочину працівником відповідача і за вироком суду з нього стягнені матеріальна шкода, завдана в наслідок вчинення злочину, а тому моральну шкоду має відшкодувати відповідач.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він зареєстрований у якості фізичної особи підприємця, займається ремонтом та обслуговуванням автотранспорту. Приблизно на початку грудня 2024 року до нього звернувся позивач з метою ремонту його автомобіля, який був поміщений за місцем знаходження станції технічного обслуговування. В той період часу, у нього неофіційно, фактично на іспитовому строку допомагав ремонтувати автомобілі ОСОБА_3 , який виконував його доручення та незначні роботи по ремонту, трудові угоди, контракти між ними не укладались. 09.12.2024 року йому зателефонував ОСОБА_3 та повідомив, що розбив автомобіль ОСОБА_1 , який він без дозволу взяв з території СТО. Додатково зазначив, що графік роботи СТО з 08 до 17 годин, ключі від автотранспорту, які перебували на ремонті на території СТО, знаходились в боксі, доступ до ключів мав він та його помічник ОСОБА_3 . В день події, 09.12.2024 року та за декілька днів до цього, він перебував вдома на лікуванні, на СТО фактично був лише ОСОБА_3

Представник відповідача адвокат Білоусов Г.О. в судовому засіданні пояснив, що вироком Синельниківського міськрайонного суду від 04.02.2025 року ОСОБА_3 визнаний винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України. Згідно з вироком засуджений ОСОБА_3 ніякого відношення до ФОП ОСОБА_2 не має, угоди про працевлаштування останнього з відповідачем не укладалась, діяльністю відповідача зберігання, охорона автотранспорту не передбачена, акти приймання-передачі автотранспорту між сторонами не підписувалась. Таким чином вважає, що ФОП ОСОБА_2 не є належним відповідачем по даній цивільній справі.

Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін та докази на їх підтвердження, суд дійшов наступного висновку.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.02.2025 року у справі № 191/5907/24 ОСОБА_3 засуджений у кримінальному провадженні № 0001217 від 24.12.2024 року за ч.1 ст. 289 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, яке призначене цим вироком, невідбутої частини покарання призначеного вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.03.2023 призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Заявлений потерпілим ОСОБА_1 в кримінальному провадженні цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 109 210,50 грн. задоволений у повному обсязі.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.02.2025 року у справі № 191/5907/24 набрав законної сили 07.03.2025 року.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Оскільки цивільний позов ОСОБА_1 був заявлений лише в частині відшкодування матеріальної шкоди, який був задоволений судом при ухвалені вироку, тому даний цивільний позов про відшкодування моральної шкоди підлягає вирішенню судом в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частинами першою, другою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (стаття 11 ЦК України).

Зі змісту вироку встановлено, що 09.12.2024 близько о 19.00 годині ОСОБА_3 перебував на території станції технічного обслуговування автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 . Достовірно знаючи, що на вказаній території припаркований автомобіль марки DAEWOO модель Lanos, д.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , сірого кольору, який на праві власності належить ОСОБА_1 , за допомогою ключів, до яких мав вільний доступ, відчинив водійські двері колісного транспортного засобу автомобіль марки DAEWOO модель Lanos, р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , сірого кольору та потрапив до середини салону автомобіля. Перебуваючи за кермом автомобіля марки DAEWOO модель Lanos, р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , сірого кольору, ОСОБА_3 , незаконно заволодів вказаним транспортирним засобом, далі не впорався з керуванням, внаслідок чого розбив автомобіль.

Частиною шостою статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, цей вирок є обов`язковим для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи справу, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Отже наявність вини у діях ОСОБА_3 у незаконному заволодінні транспортним засобом позивача та здійснення дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої був пошкоджений вказаний транспортний засіб у даному випадку встановлена і не підлягає доказуванню.

За змістом статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, про що було роз`яснено в п.3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що в даному випадку моральна шкода полягає у стражданнях з приводу неможливості експлуатації пошкодженого автомобіля, необхідності додаткової організації його життя для поїздок на роботу, лікарню, гуртки його неповнолітньої доньки та відвідування літніх родичів, які потребують догляду, що має негативні наслідки для його самопочуття і здоров`я.

Надаючи оцінку вимогам про відшкодування моральної шкоди суд враховує, що пошкодження майна в результаті кримінального правопорушення, ДТП, завжди породжує негативні емоції у людини і можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я.

Разом з тим, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

При цьому, розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди з ФОП ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманими судом шляхом направлення запиту та наданими на виконання ухвали суду від 06.05.2025 року, ОСОБА_2 зареєстрований у якості фізичної особи підприємця 06.07.2010 року, вид економічної діяльності: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний) та роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

Відомості про найманих працівників у ФОП ОСОБА_2 відсутні.

При цьому, як було встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_3 здійснював роботи за дорученням ОСОБА_2 без офіційного працевлаштування.

Частиною 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 Цивільного кодексу України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Отже, тлумачення ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 206/1234/19 (провадження № 61-2542св21).

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 177/472/16, зазначено, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Як було встановлено в ході судового розгляду, неправомірні дії ОСОБА_3 були вчинені не під час виконання ним робіт за дорученнями відповідача. Суд вказує на відсутність доказів офіційного працевлаштування ОСОБА_3 у відповідача, що на думку суду може бути підтверджено трудовим договором (угодою), відомостями контролюючого органу про наявність найманих працівників у фізичній особі підприємця, записами трудової книжки. Також, в ході судового розгляду було встановлено та підтверджено відповідачем, що ОСОБА_3 виконував різні види робіт по ремонту автомобілів на СТО за дорученням ФОП ОСОБА_2 в період роботи СТО, з 08-00 по 17-00 год. Водночас, неправомірні дії ОСОБА_3 були вчинені ним поза межами робочого часу СТО о 19-00год., крім того сам склад злочину, передбачений ч.1 ст. 289 КК України передбачає незаконне заволодіння транспортним засобом, який був вчинений ОСОБА_3 за власною ініціативою з прямим умислом, що виключає заподіяння шкоди під час виконання останнім робіт на СТО відповідача, як одну із обов`язкових спеціальних умов застосування положень ст. 1172 ЦК України.

Так, як описано вище, відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Як було встановлено судом, вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.02.2025 року винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України, в результаті якого було пошкоджено автомобіль позивача визнаний винним ОСОБА_3 . Причетність ФОП ОСОБА_2 до вчиненого злочину судом не встановлена.

Також, як вказано вище, ОСОБА_3 у спірному випадку перебував у фактичних трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , водночас під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України ОСОБА_3 не виконував будь-яких робіт, доручень відповідача.

Отже, суд вважає, що за даних обставин, цивільно-правова відповідальність за моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 , має регулюватися загальною нормою цивільного законодавства, а не спеціальною нормою, а саме ст. 1172 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, прямий обов`язок щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями ОСОБА_3 , має нести сам ОСОБА_3 .

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання.

В ході підготовчого судового розгляду даної справи судом була з`ясована думка позивача щодо визначення кола відповідачів у справі, на думку ОСОБА_1 саме ФОП ОСОБА_2 має нести відповідальність у виді відшкодування моральної шкоди, оскільки ОСОБА_3 за вироком суду має відшкодувати матеріальну шкоду.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Як вже було зазначено судом, застосування положень ст. 1172 ЦК України щодо обов`язку відшкодування шкоди юридичною або фізичною особою, завданої їхніми працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, можливе у випадку встановлення заподіяння шкоди під час виконання трудових обов`язків.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач ФОП ОСОБА_2 не може виступати належним відповідачем у даному спорі.

Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За таких підстав, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір», суд доходить висновку про наявність підстав для повернення сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1211,20 грн., сплачену за вимогу про відшкодування матеріальних збитків та судового збору в розмірі 1211,20 грн., сплачену за вимогу про відшкодування моральної.

Керуючись статтями 12, 76 - 81, 89, 141, 263-265, 279, 280 - 282, 284, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Відмовити у задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяних в результаті знищення автомобіля.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 сплачений судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн.. 20 коп. за платіжною інструкцією 0.0..1 від 02.01.2025 року та сплачений судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. за платіжною інструкцією 0.0..1 від 02.01.2025 року

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Повний текст судового рішення складено та проголошено 03.09.2025 року.

Суддя С. А. Форощук