справа № 752/8962/25
головуючий у суді І інстанції Машкевич К.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Глухової О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сім`я розпалась і примирення неможливе.

Посилалась в заяві на те, що 11 червня 2021 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) за актовим записом №1011, між ними був зареєстрований шлюб.

Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що подружні відносини з відповідачем погіршились з березня 2022 року. Спілкування між ними напружене, вони мають різні погляди на життя. На час звернення до суду із позовом вирішується питання щодо окремого проживання подружжя.

На підставі викладеного просила задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року позов задоволено.

Шлюб, зареєстрований 11 червня 2021 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом № 1011, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211,20 грн судового збору.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Кочмарьова Т.С. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції відповідач не погоджується, так як воно є необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального права, що позбавило відповідача скористатися своїми правами, передбаченими ст.43 ЦПК України, а саме такими як: брати участь у судових засіданнях, надати свої пояснення (заперечення) щодо обставин справи, висловити свою думку.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Вітер В.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повісти на електронну адресу.

16 вересня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Кочмарьової Т.С. про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

У апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було належним чином повідомлено відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи, у зв`язку із чим він був позбавлений можливості надати свої пояснення, заперечення, відзив в суді першої інстанції.

Вказує, що рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу є передчасним. Відповідач не погоджується з вимогами розірвати шлюб, зацікавлений у збереженні сім`ї. При цьому продовжує фінансово забезпечувати родину, спілкується з сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а непорозуміння з дружиною є тимчасовими і подружжя в змозі їх подолати. Сторони потребують часу для примирення.

Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права встановлено наступне.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, матеріалами справи встановлено, що у квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сім`я розпалась і примирення неможливе.

16 квітня 2025 року до суду надійшла відповідь № 1296955 з Єдиного державного демографічного реєстру стосовно зареєстрованого місця проживання відповідача, яка була витребувана судом для належного повідомлення відповідача.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного провадження, надано відповідачу строк 15 днів з моменту отримання ухвали для надання своїх заперечень.

Матеріалами справи встановлено, що 16 квітня 2025 року Голосіївським районним судом міста Києва було направлено до електронного кабінету відповідача ухвалу суду від 16 квітня 2025 року про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду, яка була доставлена відповідачу 16 квітня 2025 року (а.с.19).

Крім того, 28 квітня 2025 року Голосіївським районним судом міста Києва було направлено на поштову адресу відповідача копію ухвали та позовної заяви (а.с. 21).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, поштова кореспонденція направлена на адресу ОСОБА_1 повернулась на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 29).

Так, як вже було встановлено вище у цій справі, Голосіївським районним судом міста Києва направлялись на поштову адресу відповідача: АДРЕСА_1 копія ухвали та позовної заяви, однак поштова кореспонденція направлена на адресу ОСОБА_1 повернулась на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Крім того, апеляційним судом встановлено, що адреса, на яку суд першої інстанції направляв поштову кореспонденцію, також вказана відповідачем у апеляційній скарзі.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 1 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 9 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.

Крім того, як було встановлено апеляційним судом вище, відповідач також повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення поштової кореспонденції суду до електронного кабінету.

З наведеного можна зробити висновок, що відповідач відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленим про розгляд справи судом першої інстанції та не був позбавлений можливості подати свої заперечення, відзив, пояснення чи клопотання.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права у зв`язку із неналежним повідомлення відповідача ОСОБА_1 .

При цьому, стороні відповідача надано право щодо оскарження судового рішення та висловлення своїх заперечень щодо правильності висновків суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають у шлюбі з 11 червня 2021 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, який зареєстровано Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом № 1011.

Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім`ї. Сторони перестали підтримувати подружні стосунки, шлюб існує формально. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що сімейні відносини між сторонами складались добре, однак, з березня 2022 року вони погіршились. Відповідач має проблему, з якою позивач не може змиритись, що в свою чергу призводить до того, що елементи, притаманні сім`ї - зникають. Спілкування сторін напружене, як правило, виключно щодо інтересів спільної дитини.Через проблему відповідача у сторін виникли різні погляди на життя, розвинулась протилежність характерів та втратилось взаєморозуміння.

Зазначала, що протягом тривалого часу сторонам не вдалось знайти компроміс у відносинах, відновити нормальне сімейне життя, відтак, відсутні підстави та заходи для примирення.

Наголошувала, що даний позов та вимога про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і внаслідок розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їх дитини.

Встановлено, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, зокрема, внаслідок протилежних характерів та відсутності взаєморозуміння, наявності різних поглядів на подружнє життя, що призводило до конфліктних ситуацій.

Фактично шлюбно-сімейних стосунків вони не підтримують та спільного господарства не ведуть, а позивач при зверненні до суду була впевнена, що вони є зовсім різними людьми, які разом співіснувати не можуть, а збереження суперечитиме її інтересам.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції не мала наміру зберігати свій шлюб.

Так, як вбачається із матеріалів справи, апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції про розірвання шлюбу. Відповідач в апеляційній скарзі лише посилається на те, що судом не було надано строку для примирення сторін.

В той же час, у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції сторона позивача наполягала на розірванні шлюбних відносин та заперечувала проти надання строку для примирення.

Апеляційний суд також враховує, що з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу та до моменту розгляду апеляційної скарги пройшло понад чотири місяці.

Разом з тим, доказів вжиття відповідачем заходів з метою примирення подружжя не надано, що свідчить про фактичне припинення спільних відносини між ним та позивачем, остаточний розпад сім`ї та неможливість її відновлення.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, яка відмовлялася зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Наявність у сторін дитини, не може вважатися належною підставою для відмови у розірванні шлюбу, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження шлюбу виходячи з наявності дітей без вільної згоди жінки або чоловіка. До того ж, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану та місця проживання, такі права дітей охороняються законом.

Так, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, суд має встановити, чи перебувають сторони у шлюбі, коли і ким шлюб зареєстрований, чи наявна вільна згода жінки та чоловіка на перебування у шлюбі, чи не примушує один із подружжя іншого - перебування у шлюбі. Також суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причин позову про розірвання шлюбу, чи можливе подальше спільне життя подружжя та можливе збереження шлюбу.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив дату реєстрації шлюбу між сторонами, з`ясував, що між ними повністю припинені шлюбні відносини, примирення між подружжям не можливе.

За таких обставин, врахувавши позицію кожної із сторін у справі та установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2025 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба