КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткачука Руслана Володимировича, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Святошинський ВДВС у м. Києві) Ткачука Р.В., в якій просив визнати неправомірним повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання і зобов`язати державного виконавця відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 759/21071/21, виданим Святошинським районним судом м. Києва 17 квітня 2024 року.

Вимоги скарги заявник обґрунтував тим, що 17 квітня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва видав йому виконавчий лист № 759/21071/21 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

26 липня 2024 року зазначений виконавчий лист разом із заявою про відкриття виконавчого провадження він пред`явив для примусового виконання у Святошинський ВДВС у м. Києві.

30 липня 2024 року старшим державним виконавцем Ткачуком Р.В. винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з підстав пропуску ним встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Заявник вважав такі дії державного виконавця неправомірними, оскільки виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Вказував, що хоча виконавчий лист, виданий на підставі рішення від 09 листопада 2021 року, і пред`явлено ним до виконання після закінчення періоду, на який було присуджено стягнення аліментів до повноліття дитини, але до закінчення трьох років з дня ухвалення судового рішення, а тому у державного виконавця не було підстав повертати виконавчий документ стягувачу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Визнано неправомірним повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання і зобов`язано державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 759/21071/21, виданим Святошинським районним судом м. Києва 17 квітня 2024 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що стягувачем не пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, адже ним пред`являється до виконання виконавчий лист, що походить із стягнення аліментів, тому з метою забезпечення прав дитини щодо належного матеріального утримання зі сторони матері та у зв`язку із зміною строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, якими покращується положення стягувача, наявні підстави для задоволення скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кєєр О.С. просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що дії державного виконавця Ткачука Р.В. є правомірними, оскільки на момент видачі стягувачу виконавчого листа сину сторін уже виповнилося 18 років, тому на підставі цього виконавчого документа не могло бути відкрито виконавче провадження.

Помилковими є висновки суду першої інстанції щодо визначення підстави та зміни строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Вважає, що саме по собі формулювання у виконавчому листі № 759/21071/21 від 17 квітня 2024 року, що він може бути пред`явлений до виконання протягом всього періоду, на який призначено платежі, про що також зазначається у частині третій статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», не свідчить про те, що такий строк визначений лише нормами вказаного Закону без урахування глави 15 СК України.

Зокрема, відповідно до вимог частини першої статті 180 СК України стягувач мав право пред`явити виконавчий лист до примусового виконання до досягнення дитиною повноліття, однак зазначеного заявником зроблено не було, а посилання суду на переривання вказаного строку у відповідності до підпункту 4 пункту 10-2 Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» помилкові, оскільки цим підпунктом чітко зазначено, що перериваються саме ті строки, які встановлені лише Законом України «Про виконавче провадження».

Відтак, на думку сторони боржника, сплата аліментів на утримання дитини за виконавчим листом відбувається до настання її повноліття, а в сукупності із частиною третьою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» - строк пред`явлення такого виконавчого документа обмежений періодом, на які присуджені ці періодичні платежі, тобто після настання повноліття дитини, на яку судом були стягнуті аліменти, виконавчий лист не може бути пред`явлений для примусового виконання та підлягає поверненню стягувачу.

У відзиві на апеляційну скаргу заявник просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи боржника ґрунтуються на невірному тлумаченні частини першої та третьої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом яких виконавчі документи про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів можуть бути пред`явлені до виконання впродовж трьох років після набуття законної сили відповідним рішенням суду, а якщо строк їх виконання перевищує три роки - впродовж всього періоду, на який присуджені платежі.

Твердження боржника про те, що положення Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі пункту 10-2 його Перехідних положень, не розповсюджується на виконавчі документи про стягнення аліментів безпідставні, адже саме цим Законом встановлюються строки пред`явлення таких виконавчих документів до примусового виконання протягом усього періоду, на який присуджені відповідні платежі, а норма статті 180 СК України тільки визначає строк нарахування платежів по аліментам, який дійсно визначається повноліттям дитини.

Ці два терміни мають різну юридичну природу: перший використовується для визначення розміру заборгованості боржника по аліментам, а другий - для визначення граничного строку, впродовж якого вказану заборгованість можна стягнути в примусовому порядку в межах виконавчого провадження.

Відзив на апеляційну скаргу державного виконавця Ткачука Р.В. до суду апеляційної інстанції не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник боржника - адвокат Кєєр О.С. підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи, просила її задовольнити.

Заявник та державний виконавець Ткачук Р.В. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, виконавець причини неявки до апеляційного суду не повідомив, а тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цих учасників процесу відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника боржника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року у справі № 759/21071/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову - 15 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного рішення 17 квітня 2024 року заявнику видано виконавчий лист № 759/21071/21, який пред'явлений ним 26 липня 2024 року для примусового виконання у Святошинський ВДВС у м. Києві.

30 липня 2024 року старшим державним виконавцем Ткачуком Р.В. винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з підстав пропуску ним встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що стягувачем не пропущений строк пред`явлення виконавчого документа про стягнення аліментів до виконання, який на даний час змінився та покращує положення стягувача і дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

У цій справі матеріально-правовою вимогою заявника є оскарження дій (рішення) державного виконавця, що полягає у поверненні виконавчого листа про стягнення аліментів стягувачу без прийняття до виконання з підстав пропуску ним встановленого строку на пред`явлення такого виконавчого документу до виконання.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Вимоги до виконавчого документа визначаються приписами частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, у виконавчому документі зазначаються строк пред`явлення рішення до виконання.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 цього Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За загальним правилом, встановленим у частинах першій і другій статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішення законної сили, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі (частина третя статті 12 Закону № 1404-VIII).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2022 року в справі № 761/21898/16-ц (провадження № 61-15427св21) вказано, що: «відповідно до частини третьої статті 12 вказаного Закону виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Таким чином, з матеріалів вказаної справи вбачається, що в даному випадку між сторонами вирішувався спір про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, а тому виконавчий документ про стягнення періодичних платежів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі».

Подібний висновок викладений й в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2023 року у справі № 1007/13455/2012(провадження № 61-6245ск23).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року у справі № 759/21071/21 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,набрало законної сили 10 грудня 2021 року, виконавчий лист на його підставі видано ОСОБА_2 17 квітня 2024 року, тоді як строк його пред`явлення до примусового виконання - протягом усього періоду, на який присуджені платежі, тобто до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 27).

Однак, зазначений виконавчий лист разом із заявою про відкриття виконавчого провадження заявник пред`явив для примусового виконання лише 26 липня 2024 року (а.с. 28).

Разом з тим, 26 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2129-ІХ, яким розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2, у якому, зокрема, зазначено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України:

- фізичні особи можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, без урахування такого арешту за умови, якщо сума стягнення за виконавчим документом не перевищує 100 тисяч гривень;

- юридичні особи-боржники можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, виключно для виплати заробітної плати в розмірі не більше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати в місяць на одного працівника такої юридичної особи, а також сплати податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації);

- визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк пред`явлення до виконання вказаного виконавчого листа визначений до 03 квітня 2024 року, проте зазначена дата настала під час дії на території України правого режиму воєнного стану, тому відповідно до положень пункту 10-2 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення цього виконавчого листа до виконання перервався.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, за встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 , оскільки ним не пропущений строк пред`явлення до виконання виконавчого документа про стягнення періодичних платежів у справі про стягнення аліментів з урахуванням положень пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», якими цей строк перерваний та встановлений з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні.

З огляду на забезпечення якнайкращих інтересів дитини щодо матеріального утримання зі сторони матері з дати присудження сплати аліментів та у зв`язку із зміною (перериванням) строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, яким покращується положення стягувача і дитини, суд першої інстанції на законних підставах визнав неправомірними дії старшого державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві Ткачука Р.В. щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання і зобов`язав його відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 759/21071/21, виданого Святошинським районним судом м. Києва 17 квітня 2024 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справах про стягнення аліментів строк пред`явлення виконавчого листа до виконання регулюється насамперед главою 15 Сімейного кодексу України, зокрема статями 180, 181 цього Кодексу, а не положеннями Закону «Про виконавче провадження», у тому числі пункту 10-2 розділу ХІІІ його Прикінцевих та перехідних положень, не заслуговують на увагу.

Глава 15 СК України «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» передбачає обов`язок батьків утримувати дитину, способи виконання такого батьківського обов`язку, обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) їх платника чи у твердій грошовій сумі тощо, а також порядок виконання одним із батьків покладеного на нього аліментного зобов`язання, проте норми вказаної глави не визначають порядок і строки пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі ухваленого рішення суду про стягнення аліментів, що набрало законної сили.

Строки пред'явлення виконавчого документа до виконання у справі про стягнення періодичних платежів, зокрема про стягнення аліментів, визначені (обмежені) періодом, на який присуджені платежі, і встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Оскільки порядок та строки пред'явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред'явлення виконавчих документів до примусового виконання.

Отже, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що стягувач пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання, так як даний виконавчий лист міг бути пред`явлений до виконання до повноліття дитини - 03 квітня 2024 року, оскільки цей строк припадає на період дії на території України воєнного стану, а отже відповідно до вищезазначених вимог закону строк пред`явлення виконавчого документа про стягнення аліментів до виконання на час звернення до органу ДВС не був пропущений.

Апеляційний суд зауважує, що порядок стягнення аліментів визначається СК України та зазначається судом у резолютивній частині рішення, що також визначено у статті 71 Закону № 1404-VIII, а строк виконання такого рішення на підставі виданого виконавчого документа установлений статтею 12 Закону № 1404-VIII з урахуванням пункту 10-2 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відтак, посилання апеляційної скарги боржника на те, що на підставі пункту 10-2 Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» не може бути перерваний строк, який встановлений нормами Сімейного кодексу України, а саме строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні вимог чинного законодавства щодо порядку і строку виконання судового рішення про стягнення аліментів, тому відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Аналізуючи питання обсягу дослідження аргументів апеляційної скарги та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду в оскаржуваному судовому рішенні, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, її учасникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення скарги на дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконанняпостановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року в даній справі - без змін.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній