Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Марфіна Н. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення попередньої оплати за оренду квартири, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В :

25 листопада 2025 року ОСОБА_1 через канцелярію суду звернулася до Дніпровського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення попередньої оплати за оренду квартири, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 30 вересня 2024 року між сторонами укладений договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець передає а орендар приймає в оренду житлове приміщення для проживання в порядку і на умовах, визначених цим договором. Квартира, що є об`єктом оренди, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що за договором оренди сплачено 17 500,00 грн, включаючи оплату за перший місяць оренди у розмірі 7 500,00 грн, страховий платіж в сумі 7 000,00 грн, та винагороду ріелтору у розмірі 3 500,00 грн. Договір набув чинності 01 жовтня 2024 року.

Оплата в сумі 14 000,00 грн підтверджується розділом 4 Договору «Розрахунки і порядок оплати», а саме: «4.1 орендна плата за один місяць становить 4 000,00 грн, що включає комунальні послуги у розмірі на суму місяць календаря комунальних послуг і вода. 4.2 У момент укладення договору внесено першу оплату за 1 місяць і заставна сума 7 000,00 грн, що в сумі складає 14 000,00 грн.

Позивач звертає увагу, що відповідно до укладеного договору сторони не визначили кількість проживаючих мешканців, однак відповідачка усно зазначила, що проживати у квартирі може лише одна особа. Проте згодом до позивачки приходив її хлопець ОСОБА_3 .

Позивачка вказує, що вселилася в орендовану квартиру 02 жовтня 2024 року та під час вселення виявила пошкодження ліжка, зокрема, зламану мебель, що свідчить про неналежний стан квартири.

Позивачка вказує, що 17 жовтня 2024 року відповідачка зателефонувала їй та почала вимагати щоб ОСОБА_4 не залишався в квартирі, не зважаючи на відсутність обмежень у договорі.

18 жовтня 2024 року відповідачка надіслала позивачу скріншот з відеокамери під`їзду, чим підтвердила стеження за нею та втручання в її особисте життя.

20 жовтня 2024 року відповідачка увійшла до квартири без попереднього повідомлення, скориставшись відсутністю позивачки та висунула вимогу про негайне виселення.

Позивач зазначає, що відповідачка погодилася повернути лише половину попередньої оплати за оренду, аргументуючи це псуванням майна, хоча пошкодження ліжка було виявлене вже на момент вселення.

Позивачка вказує, що 20 жовтня 2024 року вимушена залишити квартиру, а відповідач утримала частину страхової суми під приводом оплати за зламану мебель у розмірі 400,00 грн, прибирання 1 500,00 грн, та заміну замка у розмірі 800,00 грн, які позивачка не пошкоджувала.

Таким чином, позивачка стверджує, що нею було сплачено грошові кошти в сумі 14 000,00 грн, за оренду та страховий депозит, що підтверджується умовами договору, проте вказує, що ініціатором дострокового розірвання договору оренди ініціювала відповідачка.

21 жовтня 2024 року відповідачка повернула позивачці частину грошових коштів у розмірі 4 700,00 грн, а грошові кошти в сумі 9 700,00 грн залишились неповернутими.

Також позивачка стверджує, що своїми діями відповідач завдала їй матеріальних збитків, які полягають у тому що нею сплачені грошові кошти у розмірі 3 500,00 грн на користь ріелтора та 2 430,00 грн витрат на таксі, які позивач вимушена сплачувати у зв`язку з проживанням за межами Києва.

Також вказує, що внаслідок протиправних дій відповідачки вона зазнала моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 20 000,00 грн, та яку обгрунтовує протиправною поведінкою відповідачки, стеженням за приватним життям, глибиною фізичних та душевних страждань, які полягають у погіршенні відносин з її хлопцем, ступенем вини відповідачки, розумністю та справедливістю, а також розміру компенсації за завдану матеріальну шкоду.

На підставі викладено позивака просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь:

-не повернуту попередню оплату за договором оренди у розмірі 9 700,00 грн;

-матеріальні збитки у розмірі 5 930,00 грн;

-моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн;

-покласти на відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

24 січня 2025 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив мотивований тим, що 17 жовтня 2024 року відповідачку розшукувала сусідка орендованої квартири, яка стверджувала, що заходила до квартири, яку орендувала позивачка, оскільки з її квартири не одну ніч лунає гучна розмова, стони, істеричні крики, звук падіння пляшок, та криків з балкону.

В цей вечір відповідачка зустрілася з позивачкою в орендованій квартирі та з`ясувала, що ОСОБА_1 проживає в квартирі з хлопцем, документи якого вона не бачила, та який зареєстрованим в мікрорайоні Троєщина в місті Києві.

Відповідачка стверджує, що при заселенні була чітка умова про проживання в квартирі однієї особи, яка вказана у договорі оренди від 30 вересня 2024 року, і надано один ключ від замку. Відповідачка заборонила в той день перебувати сторонній особі в квартирі та запропонувала зняти іншу квартиру або переїхати до хлопця позивачки.

Вказує, що позивачка була попереджена про те, що в будинку на поверхах встановлено не приховані безперебійні камери відеоспостереження, до яких мають постійний доступ власники квартир, скріншот з камери відповідачу надіслала саме сусідка.

20 жовтня 2024 року відповідачка зателефонувала позивачці, однак вона слухавку не брала, після чого відповідач піднялась в орендовану квартиру, двері якої відчинив незнайомий хлопець, який перебував в квартирі один.

Стверджує, що 21 жовтня 2024 року позивачка особисто перерахувала розрахунки за комунальні послуги і оренди за період з 30 вересня до 21 жовтня 2024 рік включно. Зауважень не було.

Вказує, що від прибирання позивач відмовилась, квартира була в жахливому стані, купи мусору, пилюки, брудні пакети та зламані ламелі в дивані.

На договорі оренди від 30 вересня 2024 року наявні письмові пояснення про причини розірвання договору, позивач особисто підписалася та поставила відповідне число. При детальному огляді квартири було виявлено пошкодження штор, дивану, зламане сидіння санвузла, санвузол забитий їжею.

Зазначає, що з сусідами у неї були неприємні розмови про постійні порушення тиші після 23 год, у зв`язку з чим відповідач вибачалась перед ними.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30 вересня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди житлового приміщення.

Відповідно до пункту 1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду житлове приміщення, квартиру для проживання в порядку і на мовах обумовлених цим договором. Квартира, що є об`єктом оренди, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.1. Договору орендодавець зобов`язується передати квартиру в справному технічному стані, придатному для проживання, відповідно до будівельних та санітарних норм, в зазначений у договорі термін.

Відповідно до пункту 3.3 Договору орендар зобов`язується утримувати квартиру і сходовий майданчик перед нею відповідно до ЖКУ, забезпечувати збереження квартири, дбайливо ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, об`єктів благоустрою, додержуватися правил пожежної безпеки, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Щомісячно оплачувати електроенергію, холодну і гарячу воду, телебачення та інтернет, опалення, утримання будинку, газ, вивезення побутових відходів, квитанції по комунальним послугам і надати орендодавцю квитанції до розірвання договору.

Згідно пункту 3.7 Договору орендар несе повну матеріальну відповідальність за майно передане йому згідно опису.

Відповідно до пункту 4.1 Договору орендна плата за один місяць складає 7 000,00 грн + всі квитанції за комунальні послуги, які вносять орендарем не пізніше першого числа кожного місяця.

Відповідно до пункту 4.2 Договору, у момент укладання договору внесено попередня оплата за перший місяць і заставна сума у розмірі 7 000,00 грн, що разом складає 14 000,00 грн.

Акт прийому-передачі майна до договору оренди квартири від 30 вересня 2024 року, не містить зауважень щодо переданого ОСОБА_1 майна.

21 жовтня 2024 року ОСОБА_1 складено розписка про те, що вона отримала частину коштів у розмірі 4 700,00 грн яку вона сплатила за оренду квартири. Договір оренди квартири розірвано за ініціативи орендодавця.

У розділі додаткові умови договору оренди, зазначено, що Орендодавець зобов`язаний повернути заставну суму орендарю в повному обсязі після звільнення квартири, перевірки майна згідно опису і всіх оплачених рахунків.

Також у договорі оренди під особистий підпис ОСОБА_1 зазначено, що договір оренди розривається 21 жовтня 2024 року у зв`язку з порушенням орендарем умов проживання в квартирі однієї людини. Бурні нічні інтимні відносини, розмова на завищених тонах у нічний час на балконі, крик. 17 жовтня 2024 року сусіди робили ОСОБА_1 зауваження через шум в нічний час. ОСОБА_2 заборонила знаходитись в квартирі стороннім людям, однак о 23 год 28 хв ОСОБА_1 зайшла в квартиру з чоловіком. Без дозволу ключі від квартири передавались чоловіку, документи якого ОСОБА_2 не бачила, і він мав доступ до квартири без присутності орендатора. 20 жовтня 2024 року чоловік знаходився сам в квартирі.

Отже між сторонами з 30 вересня 2024 року існували договірні відносини з оренди квартири, вартість якої складала 7 000,00 грн на місяць, крім того позивачка сплатила страховий платіж у розмірі 7 000,00 грн, що загалом складає 14 000,00 грн.

21 жовтня 2024 року договір оренди було розірвано з ініціативи орендодавця через порушення позивачем умов договору, з мотивами розірвання договору позивачка погодилась про що поставила свій підпис, отримавши від орендодавця частину сплаченого страхового платежу у розмірі 4 700,00 грн, оскільки орендодавець вважає, що ОСОБА_1 пошкоджено майно, яке потребує відновленню.

Таким чином суду необхідно з`ясувати питання чи підлягають повернення сплачені позивачкою грошові кошти за договором оренди, чи підлягає компенсація матеріальна шкода, яку позивачка зазнала внаслідок розірвання договору, та чи завдано позивачці моральну шкоду.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона, власник житла (наймодавець), передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ст. 812 ЦК України, Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Наймач житла у багатоквартирному будинку має право користування майном, що обслуговує будинок.

Відповідно до статті 816 ЦК України, у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом.

Наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. (ст. 653 ЦК України)

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Згідно ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У договорі оренди сторони не погоджували проживання третіх осіб окрім орендаря, таким чином ОСОБА_2 правомірно вимагала усунення порушень умов договору оренди, а надалі ініціювала його розірвання у зв`язку з проживанням в квартирі третьої особи, оскільки ОСОБА_2 значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, зокрема запропонувати ціну оренди, яка б відповідала проживанню у квартирі двох осіб.

При цьому, під час розгляду справи позивач не заперечувала факту проживання у квартирі сторонньої особи, погодилася з причинами розірвання договору, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 та вказувала, що ОСОБА_2 в усній формі заборонила проживати іншим особам у квартирі.

За наведених обставин, відсутні підстави для повернення грошових коштів за перший місяць проживання у розмірі 7 000,00 грн, оскільки сторони договору не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо повернення страхової суми суд зазначає, що відповідач не надала доказів про те, що позивачка завдала збитки в квартирі, вказуючи що ОСОБА_1 від прибирання позивач відмовилась, квартира була в жахливому стані, купи мусору, пилюки, брудні пакети та зламані ламелі в дивані, ОСОБА_2 не надала жодного доказу понесення вказаних витрат, а відтак утримання грошових сум у розмірі 2 300,00 грн було безпідставним зі сторони ОСОБА_2 .

За наведених обставин з ОСОБА_2 підлягає до стягнення на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 300,00 грн (7 000,00 грн (страхова сума) - 4 700,00 (сплачена частина грошових коштів).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі;

у разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-16856св20) зазначено, що «при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну».

Звертаючись з позовом позивач просить стягнути матеріальні збитки у розмірі 5 930,00 грн, які складаються зі сплачених грошових коштів у розмірі 3 500,00 грн на користь ріелтора та 2 430,00 грн витрат на таксі, які позивач вимушена сплачувати у зв`язку з проживанням за межами Києва.

Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів на підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування-спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (провадження № 12-57гс21)).

Оцінивши у справі докази що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів їх понесення.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, провадження № 61-1382сво23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) викладено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2024 року у справі № № 761/26091/23, провадження № 61-10998св24).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).

У даній справі позивач не довела порушення відповідачем умов договору, а відтак суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Відповідно до статті 141 ЦК України суд присуджує до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 78,19 грн, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Звертаючись даним позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги на загальну суму 7 000,00 грн..

Як на доказ вчинення інших процесуальних дій, позивачем надано Договір про надання правової допомоги №22102407, який укладено між позивачем та ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн» 22 жовтня 2024 року.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги про надання юридичних послуг від 14.11.2024 року, ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн» надано позивачу ОСОБА_1 юридичні послуги/правовоу допомогу на загальну суму 7000,00 грн..

Разом з тим, доказів про те, що послуги надано адвокатом матеріали справи не містять, а тому не можуть бути відшкодовані відповідачем у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 810 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 273, 280, 284, 288, 354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення попередньої оплати за оренду квартири, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 300 (дві тисячі триста) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 78,19 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 04 вересня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

С у д д я