Дата документу 09.09.2025 Справа № 331/3573/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 331/3573/25 Головуючий у І інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/1583/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_2 , до Запорізької окружної прокуратури, приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни, органу опіки Новомиколаївської селищної ради, відділення № 2 Вільнянського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області про захист прав малолітньої дитини, встановлення порушення обов`язків органами влади та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2025 року ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Запорізької окружної прокуратури, приватного нотаріуса Котляр Анни Ігорівни, органу опіки Новомиколаївської селищної ради, відділення № 2 Вільнянського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області про захист прав малолітньої дитини, встановлення порушення обов`язків органами влади та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що позов подано в інтересах малолітньої дитини з інвалідністю, яка залишилася сиротою після загибелі батька та діда внаслідок ДТП у листопаді 2023 року та була на їх повному утриманні. Позивач звернулася до суду з метою забезпечення її майнових та немайнових прав, які були порушені внаслідок неналежної реакції та несвоєчасного виконання обов`язків з боку відповідних органів.

Орган опіки та піклування не вчинив жодних дій для захисту спадкових прав дитини.

Наявність у матеріалах кримінального провадження витягу № 4 та вилучених свідоцтв про право на спадщину без погодження органу опіки свідчить про незаконність дій нотаріуса та бездіяльність слідчого, який не вжив належних заходів щодо захист управ малолітньої дитини. Приватний нотаріус не забезпечив належної фіксації всіх елементів спадково майна, зокрема, частки у фермерському господарстві, щодо призвело до приховування значної частини спадкового майна та його втрати.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд встановити факт неналежного виконання обов`язків, що призвело до порушення прав малолітньої ОСОБА_2 , зі сторони: - Запорізької окружної прокуратури, - слідчого ВП №2 Запорізького РУП, - приватного нотаріуса Котляр А.І., - служби у справах дітей Новомиколаївської селищної ради; зобов`язати відповідачів вжити заходів для належного захисту прав дитини: - ініціювати опис спадкового майна; - надати інформацію щодо реагування на звернення; - провести дії з охорони спадкового майна; - надати пояснення щодо дій або бездіяльності; констатувати факт тривалого порушення прав дитини, що проявляється у затягуванні оформлення спадщини, безконтрольному розпорядженні майном та повній відсутності реакції органів влади; стягнути моральну шкоду у розмірі 100000 грн з усіх відповідачів солідарно.

Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржувана ухвала суду нівелює право позивача на судовий захист інтересів неповнолітньої дитини, оскільки суд неправильно визначився з характером правовідносин у справі.

У своєму відзиві Запорізька окружна прокуратура заперечує проти доводів апеляційної скарги, зазначає, що не є належним відповідачем у справі, у зв`язку з реформуванням органів прокуратури, оскільки Запорізька окружна прокуратура не є окремою юридичною особою, а відноситься до структури Запорізької обласної прокуратури. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін.

У своїй відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечує проти доводів Запорізької окружної прокуратури, зазначає, що прокуратура діє проти інтересів дитини, виконання численних ухвал суду є формальним та лише імітує діяльність відповідача.

У судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваної ухвали та направленні справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у цій справі на підставі п.1, ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки заява ОСОБА_1 , яка є законним представником малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, позаяк ОСОБА_1 помилково звернулась до суду в порядку цивільного судочинства, тоді як належною правовою процедурою, яка б в повній мірі гарантувала належну реалізацію прав малолітньої ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000075 є звернення зі скаргою до слідчого судді в порядку, передбаченому главою 26 КПК України.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок передчасним, таким, що нівелює право позивача на судовий захист інтересів неповнолітньої дитини з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з Конституцією України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, головним обов`язком якої є утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3); органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8).

Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина перша статті 55). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Так, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до положень статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , окрім неправомірних дій слідчого та прокурора у кримінальному провадженні №0000075, вказувала також про порушення прав малолітньої дитини органом опіки та піклування Новомиколаївської селищної ради, а також Приватного нотаріуса Котляр А.І. Заявляла клопотання про витребування від органу опіки та нотаріуса матеріалів, що стосуються спадкових прав малолітньої дитини, складу спадщини, пояснень щодо їх бездіяльності тощо.

Проте суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, не дослідив повною мірою всіх доказів, наданих до позову, не надав належної оцінки доводам ОСОБА_4 , не врахував обставин, які мають значення для розгляду справи та не сприяв у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів малолітньої дитини, в інтересах якої звернулась до суду позивач, зосередившись тільки на доводах щодо кримінального провадження.

Загальною декларацією прав людини 1948 року також передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є слушними, адже до висновку про неможливість розгляду справи в порядку цивільного судочинства суд першої інстанції дійшов, фактично не визначивши предмету спору, не проаналізувавши обґрунтувань позивача для звернення з цим позовом у порядку цивільного судочинства, не надавши належної оцінки всім доводам позивача, зокрема, щодо порушень прав малолітньої дитини бездіяльністю органу опіки та піклування, а також приватним нотаріусом.

Висновок суду про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства не ґрунтується на вимогах закону, не відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, а також таким, що безпідставно обмежив право позивача на доступ до правосуддя, тому ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою, її постановлено з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2025 року скасувати. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: