ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року у складі судді Батманової В.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 07 квітня 2023 року звернувся до Дніпровської міської ради з питання постановки на квартирний облік та отримав відмову Департаменту житлового господарства від 13 квітня 2023 року.

Зазначає, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року у справі №160/24263/23 зобов`язано Дніпровську міську раду вжити заходи щодо прийняття та розгляду його заяви про взяття на облік громадян, які відповідно до законодавства, потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

14 травня 2024 року Державним виконавцем відкрите виконавче провадження ВП №75000793, про що вручене Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради 15 травня 2024 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі № 160/24263/23 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року було скасовано та провадження у справі закрито.

07 липня 2024 року він повторно подав документи до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, документи для постановки на облік були надіслані поштою.

15 вересня 2024 року він звернувся до Міністерства соціальної політики з виконання п.10 ст.20 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІ по відношенню до нього.

09 жовтня 2024 року від Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради позивач та Мінсоцполітики отримали відмову виконувати п.10 ст.20 Закону № 796-ХІ з причин відсутності довідки про безпосередню участь в АТО, така довідка надавалась на ім`я сина - члена сім`ї.

30 вересня 2024 року він звернувся до Мінветеранів та отримав відповідь від 31 жовтня 2024 року про підтвердження його права на позачергове забезпечення житлом та обслуговування в Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та цей лист Мінветеранів спрямувало Дніпровській міській раді.

Проте Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради 14 листопада 2024 року йому повторно відмовив в квартирному обліку.

Листом від 15 жовтня 2024 року Мінсоцполітики України повідомило його про те, що не зважаючи на заперечення Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 09 жовтня 2024 року, думка Міністерства є незмінною, такого саме висновку, за дорученням Міністерства, дійшла Національна соціальна сервісна служба України від 27 вересня 2024 року.

Враховуючи викладене, вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просити визнати протиправною бездіяльність та активні дії Дніпровської міської ради щодо позачергового не забезпечення протягом року від дня подання заяви 07 квітня 2023 року, житловою площею його сім`ї (три людини) за рахунок 15 відсотків усього забудованого житла та за рахунок коштів як державного, так і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством у відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 20 та ст. 63 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ. Зобов`язати Дніпровську міську раду позачергово забезпечити житловою площею його сім`ю (три людини) з врахуванням додаткової житлової площі у вигляді окремої кімнати на кожну особу з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, а саме у вигляді трикімнатної квартири в розмірі 13,65 х 3 + 2 х 10 = 60,95 м2 житлової площі та 35,22 м2 загальної площі на сім`ю за рахунок коштів як державного, так і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством у відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 20 та ст. 63 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ. Зобов`язати Дніпровську міську раду позачергово до 1 квітня поточного року подати запит на потребу в субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для нього на сім`ю з трьох осіб, двоє з яких є інвалідами, у відповідності до п. 4 Порядку та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 280.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, з підстав необґрунтованості та недоведеності позивачем належними та допустимими доказами порушення відповідачем його прав.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що судом першої інстанції було невірно з`ясовано предмет спору у даній справі та не враховано, що позов подано матеріального характеру, ціна позову значно перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, таким чином суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відкриття провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідно до вимог ЦПК України передбачає пряму заборону розгляду таких справ в порядку спрощеного позовного провадження. Враховуючи розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, судом першої інстанції не досліджено належним чином надані докази на підтвердження вимог позову, а тому суд дійшов до помилкового висновку про його відмову.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року у справі №160/24263/23 було зобов`язано Дніпровську міську раду вжити заходи щодо прийняття та розгляду заяви ОСОБА_1 про взяття на облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

14 травня 2024 року Державним виконавцем відкрите виконавче провадження ВП №75000793, копію постанови вручено Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради 15 травня 2024 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі № 160/24263/23 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2023 року було скасовано, провадження у справі закрито, оскільки справа не підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства.

09 жовтня 2024 року ОСОБА_1 від Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та Мінсоцполітики отримав відмову виконувати п.10 ст.20 Закону № 796-ХІ з причин відсутності у нього довідки про безпосередню участь в АТО, така довідка надавалась на ім`я сина - члена сім`ї.

11 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, що є підрозділом Дніпровської міської ради з запитом на отримання публічної інформації про виділення житла та компенсацію вартості житла іншим пільговикам, та отримав відповідь про те, що на час надання відповіді потреба в наданні грошової компенсації по Постанові № 719 складає 24 особи, по Постанові № 280 складає 251 особу.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно положень до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Верховний Суд у постанові від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19 зазначив, що за змістом статей 3,15,16 ЦК України, правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під час розгляду справи, судом не встановлено, яке саме право ОСОБА_1 порушено Дніпровською міською радою, оскільки остання надала ОСОБА_1 роз`яснення щодо існуючого порядку постановлення на квартирний облік та кількості осіб, які мають на це право на час звернення позивача.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо надання певних відповідей, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Разом із цим, ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення його певних прав (інтересів) наданими відповідями Дніпровської міської ради.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю порушених прав позивача з боку відповідача, оскільки самі по собі дії відповідача, щодо надання певних відповідей, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно з`ясовано предмет спору та невраховано, що позов подано матеріального характеру, ціна позову значно перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, таким чином суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відкриття провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідно до вимог ЦПК України передбачає пряму заборону розгляду таких справ в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин учасників справи, встановив фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відкриття провадження в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки предмет доказування у даній справі не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено належним чином надані докази на підтвердження позову, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та направлені виключно на переоцінку доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 03 вересня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 12 вересня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна