Справа № 195/845/25
Провадження № 2/195/364/25
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.09.2025 року с-ще Томаківка
Дніпропетровської області
Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Колодіної Л.В.,
за участі секретаря судового засідання Левкович І.В.,
представника позивача адвоката Кок Ю.І. ( в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Томаківського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Кок Юлія Іванівна, до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
позивачка ОСОБА_1 , інтереси якої представляє представник адвокат Кок Ю.І., звернулася до суду із позовом до громадянки ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
В позовній заяві позивач вказує, що у січні 2025 року вона вела переговори з відповідачкою з приводу покупки у неї житлового будинку АДРЕСА_1 .
Так, на підтвердження намірів, 29 січня 2025 року позивачка передала відповідачки 2000 (дві тисячі) Євро 00 центів в якості авансу за будинок АДРЕСА_1 , на підтвердження чого відповідачка написала власноруч розписку.
Зазначена обставина підтверджуються наявною у позивачці, складеною та власноручно підписаною відповідачкою, розпискою від 29.01.2025 року.
Під час передання грошей та написання розписки відповідачкою присутніми були свідки ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .
Однак, 01 лютого 2025 року відповідачка повідомила позивачку про те, що передумала продавати будинок та повернула кошти в сумі 500 (п`ятсот) Євро. Крім того, відповідачка також повідомила про те, що повернути залишок коштів в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) Євро - не має можливості, оскільки витратила їх на особисті потреби, пообіцявши повернути ці кошти пізніше.
Починаючи із лютого по травень 2025 року позивачка періодично відвідувала відповідачку за місцем її проживання та просила повернути кошти в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) Євро, але остання кошти повертати відмовлялася, пояснюючи це відсутністю у неї коштів.
Так, до теперішнього часу відповідачка борг в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) Євро не повернула.
В розписці від 29.01.2025 року спірна сума названа відповідачкою завдатком за будинок.
Однак, заявниця вказує, що оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовлялися укласти такий договір у майбутньому, сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 2 000 Євро є авансом, який підлягає поверненню, а не завдатком.
В позовній заяві позивач просить суд стягнути із відповідачки грошові кошти у розмірі 70 965,60 грн., що в еквіваленті становить 1 500 (одну тисячу п`ятсот) Євро, та витрати, пов`язані із виплатою судового збору.
В судовому засіданні позивачка в повному обсязі підтримує позовні вимоги, просить суд стягнути гроші. Також позивачка пояснила суду, що неодноразово зверталася до відповідачки з вимогою про повернення грошей.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кок Ю.І. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечує проти прийняття судом заочного рішення.
В судове засіданні відповідачка не з`явилася та не надала суду заяву про відкладення. Відповідачка була належним чином повідомлена. При вирішенні питання щодо можливості проведення судового засідання за відсутності відповідача, суд враховує наступне. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Так, рекомендоване повідомлення про виклик в судове засідання на 16.07.2025 року, направлене на адресу відповідача, повернуто до суду із вказанням причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Крім того, рекомендоване повідомлення про виклик в судове засідання на 21.08.2025 року, направлене на адресу відповідача, повернуто до суду із вказанням причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Також відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, заслухав думку позивача, думку представника позивача, показання свідків, вивчивши, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ст.ст.77, 78 ЦПК України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.
Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року по справі № 917/1739/17 було наголошено, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Великою Палатою Верховного Суду також зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст.640 ЦК України).
Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Судом було встановлено наступні обставини.
Відповідно до копії розписки від 29.01.2025 року громадянка ОСОБА_2 отримала завдаток 2 тис Євро за будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, друга половина сторінки вищезазначена розписка містить наступний запис: «Ми, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтверджуємо обставини передачі ОСОБА_1 коштів у сумі 2 тисячі Євро готівкою ОСОБА_2 в нашій присутності за адресою АДРЕСА_1 . 29 січня 2025 року в підтвердження чого розписуємося: ОСОБА_4 ОСОБА_3 ». Далі копія розписки містить два підпису.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що позивачка її рідна сестра. Так, на початку цього року вона разом із позивачкою та рідною сестрою ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1 . В усній формі домовилися про продаж будинку, та позивачка надала гроші відповідачці в розмірі 2000 Євро. Пізніше відповідачка повернула тільки 500 Євро. Свідок неодноразово разом із позивачкою приходили до відповідачки додому та вимагали повернути гроші. Однак на цей час 1500 Євро не повернуто.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що позивачка її рідна сестра. Так, на початку цього року вона разом із позивачкою та рідною сестрою ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 та домовилися про продаж будинку. Після чого позивачка надала відповідачки гроші в розмірі 2000 Євро, про що була складена розписка. На цей час відповідачка повернула тільки 500 Євро. Свідок неодноразово разом із позивачкою приходили до відповідачки та вимагали повернути гроші. Однак на цей час 1500 Євро не повернуто.
Таким чином, в матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази на підтвердження повернення грошових коштів позивачу.
Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Отже, враховуючи вимоги діючого законодавства України, встановлені судом обставини, суд приходить обгрунтованого висновку, що договір купівлі-продажу спірного будинку між сторонами укладено не було, тому підстави для застосування наслідків недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України, відсутні.
Натомість, виходячи з характеру спірних правовідносин, судом встановлено, що передані позивачем відповідачу грошові кошти у розмірі 2000 Євро є авансом, тому, згідно приписів ст.570 ЦК України, вказані грошові кошти підлягають поверненню. При цьому, грошові кошти у сумі 1500 Євро, які були сплачені позивачкою в якості авансу за придбання спірного будинку, відповідачем до теперішнього часу не повернуті, а тому підлягають стягненню в примусовому порядку.
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись Керуючись ст. ст. 12,13, 81, 141, 259, 263-268, 274-279, 280 ЦПК України, суд
позовні вимоги громадянки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Кок Юлія Іванівна, до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів) - задовольнити.
Стягнути з громадянки ОСОБА_2 на користь громадянки ОСОБА_1 безпідставне набуте майно у вигляді грошових коштів в розмірі 70 965 (сімдесят тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять ) грн. 60 коп., що в еквіваленті становить 1500 (одну тисячу п`ятсот) Євро.
Стягнути з громадянки ОСОБА_2 на користь громадянки ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) грн. 20 коп.
Текст рішення виготовлено 05.09.2025 року відповідно до вимог ч.6 ст.259 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні дані сторін та інших учасників справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя: Л. В. Колодіна