Дата документу 09.09.2025 Справа № 335/9434/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/9434/24 Головуючий у 1-й інстанції: Макаров В. О.
Провадження № 22-ц/807/1522/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Полякова О.З., Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення фактів смерті та родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення фактів смерті та родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території м. Шахтарськ Донецької області, померла його двоюрідна бабка - ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді недоотриманої пенсії.

10 квітня 2024 року, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спадкового майна, яке складається із сум недоотриманої пенсії, нарахованої на ім`я спадкодавця за його життя, що належало його двоюрідній бабі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся із заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Літвінової В.А. та подав для оформлення спадщини наявні у нього документи. 12 квітня 2023 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 75/02-31.

Позивач посилається на постанову колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду по справі № 201/8025/23, та вважає, що колегією суддів у постанові по справі № 201/8025/23 встановлені родинні відносини його, ОСОБА_1 та її рідної бабці ОСОБА_3 , а також факт смерті ОСОБА_2 .

Зазначає, що він є двоюрідним онуком померлої ОСОБА_2 , але у зв`язку з відсутністю свідоцтва про народження рідної бабці ОСОБА_3 , яка є сестрою померлої ОСОБА_2 він не може підтвердити свої родинні зв`язки з померлою.

ОСОБА_1 звертався в органи РАЦ з метою отримання свідоцтва про народження бабці, але йому повідомили, що актові записи за 1939 рік передані до Державного архіву актів цивільного стану у Донецькій області. Державний архів Донецької області листом від 30 червня 2023 року повідомило позивача, що актові записи за 1939 рік до них не надходили тому, йому рекомендували звернутися до органів РАЦ.

Позивач позбавлений можливості встановити факт смерті двоюрідної бабці ОСОБА_2 , оскільки інших ближчих родичів у померлої немає. Чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , сестра ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , рідна племінниця та мати заявника ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтва про смерть.

Бабця ОСОБА_1 - дівоче прізвище ОСОБА_3 вийшла заміж за ОСОБА_9 , актовий запис 229 від 12 червня 1968, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища сформований 03 травня 2022 року.

Її рідна сестра ОСОБА_2 вийшла заміж за ОСОБА_6 актовий запис про реєстрацію шлюбу № 7 від 03 липня 1972 року та змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

Тому, 11 липня 2023 року позивач безпосередньо звернувся в Соборний ДРАЦ з метою отримання витягу про шлюб двоюрідної бабці, але йому відмовили, оскільки він не підтвердив родинні відносини, про що відділом ДРАЦ повідомили усно, будь-яких письмових відповідей вони надати відмовилися.

Після смерті ОСОБА_2 залишилась сума пенсії, яка належала спадкодавиці, але не була нею одержана за життя.

Сума пенсії, яка увійшла до склади спадщини не визначена, оскільки відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 10 червня 2024 року за вих. № 0800-0202-8/48953, документи підтверджуючі смерть ОСОБА_2 , яка перебувала на обліку в Головному управлінні, як внутрішньо-переміщена особа з 01 серпня 2014 року відсутні.

Позивач вказує, що є спадкоємцем за законом у відповідності до ст. 1265 ЦК України та подав заяву про прийняття спадщини у відповідності зі ст. 1269 ЦК України. Інших спадкоємців, окрім нього немає, про осіб, усунених від спадкування, йому не відомо.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Успенка, Амросіївського району Донецької області Україна, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 79 років за адресою: АДРЕСА_1 . Встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_1 є двоюрідним онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на недоотриману за час життя пенсію, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману за час життя пенсію, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2025 року позов задоволено.

Встановлено факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є двоюрідним онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Встановлено факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Успенка, Амросіївського району Донецької області, громадянки України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Шахтарськ Донецької області, Україна.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на недоотриману за час життя пенсію, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману за час життя пенсію, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1816,80 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні як внутрішньо-переміщена особа з 01.08.2014. Виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.03.2016 було зупинено у зв`язку з відсутністю інформації щодо реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб. Документи, які підтверджують смерть ОСОБА_2 в Головному управлінні відсутні, у зв`язку з чим розрахувати недоотриману пенсія немає можливості. ОСОБА_2 з моменту припинення нарахування пенсії, тобто з 01.03.2016 по день смерті, не зверталась до відповідача із заявою про поновлення соціальних виплат, тому управління їх не нараховувало. Оскільки ОСОБА_2 з моменту припинення виплат по день смерті нарахування та виплата пенсії не проводилась, ОСОБА_2 за її поновленням до Головного управління не зверталась, підстав для нарахування та виплати пенсії спадкоємцю померлої - немає. Крім того, позивач не набув права спадкування за законом та за правом представлення померлої ОСОБА_2 , оскільки, на думку апелянта, двоюрідні внуки не входять до черги спадкування, а найближчі родичі не були живими на час відкриття спадщини. За змістом позовних вимог про встановлення факту смерті двоюрідної баби позивача ОСОБА_2 та родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що має юридичне значення, вбачається спір про право, тому заява позивача підлягає залишенню без розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надіслання судової повістки - повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду ( а.с. 201) до апеляційного суду не з`явився. На адресу апеляційеного суду надійшло клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про розгляд справи за відсутності його представника, за наявними матеріалами, відповідно до вимог чинного законодавства ( а.с. ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи містяться, достатні та належні докази на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у родинних відносинах, як двоюрідний онук та двоюрідна баба, а отже такий факт слід встановити, встановлення факту родинних відносин породжує юридичні наслідки для позивача, а встановити його іншим шляхом неможливо. Після встановлення факту родинних відносин, встановлення факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шахтарськ Донецької області необхідно позивачеві для державної реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть встановленого в Україні зразка. Двоюрідна баба позивача - ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . Отже, позивач успадкував належні спадкодавцю суми пенсії відповідно до положень статті 1227 ЦК України у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті. Дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України з вимогою про виплату нарахованої за життя спадкодавця пенсії не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_3 (бабця заявника) 12 червня 1968 року уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 » (а.с.18).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 народилась донька - ОСОБА_7 (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7 народила сина ОСОБА_1 (позивача) свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с.14).

17 грудня 1999 року мати заявника ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_16 та змінила прізвище на « ОСОБА_7 », відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 - мати заявника ОСОБА_7 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.37).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - баба заявника ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.22).

Відповідно до Довідки про смерть № 168 виданим іноземною державою, ОСОБА_9 (чоловік бабці позивача), ІНФОРМАЦІЯ_13 , помер ІНФОРМАЦІЯ_14 про що зроблено актовий запис № 20 від 23 вересня 2002 року (а.с.17).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 ІНФОРМАЦІЯ_15 народилась ОСОБА_2 (а.с. 145).

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (№ витягу 7), 03.07.1972 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_6 , про що був зроблений актовий запис про шлюб № 07 та змінила прізвище « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_2 » (а.с.134-135).

Відповідно до довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кірова 21» від 30 червня 2012 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживали разом: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , її сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та онук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (позивач) (а.с.143).

Ухвалою суду від 20 лютого 2025 року витребувано у Соборного районного у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відомості щодо народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Успенка, Амросіївського району Донецької області Україна, а також відомості з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Успенка, Амросіївського району Донецької області Україна (а.с.111).

05 травня 2025 року на виконання ухвали суду від 20 лютого 2025 року на адресу суду першої інстанції з Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), надійшов повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 07 від 03 липня 1972 року на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, повідомлено суду, що актового запису про державну реєстрацію народження на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян - не виявлено (а.с.133-135).

06 червня 2025 року на адресу суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення письмових доказів по справі, а саме: копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , фотокопію першої сторінки паспорту ОСОБА_2 , копію довідки про склад сім`ї та фото пам`ятника ОСОБА_2 (а.с. 141-146)

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Відповідно до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Зокрема, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника тощо.

У відповідності до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Із системного аналізу частини шостої статті 294, статті 315 ЦПК України вбачається, що за наявності спору про право суд в порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення в тому числі й факту родинних відносин, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення або особа не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факти, що мають юридичне значення.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2021 року у справі № 741/38/19, провадження № 61-19155вс20.

Зокрема, справи про спадкування повинні розглядатися судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що встановлення факту родинних відносин йому потрібно для реалізації спадкових прав.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження факту родинних відносин позивачем було надано свідоцтва про народження позивача та його матері, що підтверджує факт спорідненості з ОСОБА_3 , яка у свою чергу є рідною сестрою ОСОБА_2 , та довідку ОСББ «Кірова 21» від 30 червня 2012 року з якої слідує, що ОСОБА_3 та її сестра ОСОБА_2 проживали разом в одній квартирі.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, виходив із того, що зібрані у справі докази у своїй сукупності свідчать про те, що позивач є двоюрідним онуком ОСОБА_2 , тобто є спадкоємцем п`ятої черги за законом на спадкове майно, що залишилось після смерті двоюрідної баби.

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

При таких обставинах колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанцій по суті вирішення спору в частині встановлення факту родинних відносин. Суд правильно застосував норми матеріального права, дотримався норм процесуального права, зробив обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Таким чином, суд правильно розглянув справу в порядку позовного провадження, встановивши факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є двоюрідним онуком останньої, а тому, доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в цій частині слід відхилити.

Щодо встановлення факту смерті, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , звернувся до приватного нотаріуса з заявою та документами щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спадкового майна, яке складається із сум недоотриманої пенсії, нарахованої на ім`я спадкодавця за його життя, що належало його двоюрідній бабі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка по день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Літвіновою В.А. від 12.04.2024 № 75/02-31, гр. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за закон на суми недоотриманої пенсії яка належала спадкодавцю його двоюрідній бабі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки ОСОБА_1 не надано в повному обсязі документи, необхідні для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно (а.с. 35). Як вбачається із постанови, ОСОБА_19 при зверненні до нотаріуса надано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_7 , видане відділом РАЦС Шахтарського міськрайонного управління юстиції Донецької Народної Республіки 27.12.2021, яке правових наслідків на території України, відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не створює

У ч.2 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з ч.1-ч.3, ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Відповідно до ч.3 ч.4 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» (зі змінами та доповненнями), підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи,- не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за одним місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків.

Водночас, Закон України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та Правила № 52/5 не містять спеціальної норми права щодо порядку державної реєстрації народження, смерті на тимчасово окупованій території України відповідними органами державної реєстрації актів цивільного стану без рішення суду про встановлення такого факту, що унеможливлює встановлення факту народження, смерті та здійснення державної реєстрації народження, смерті в позасудовому порядку.

Частиною першою статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №235/2357/17 від 22 жовтня 2018 року.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

При наданні оцінки, зокрема, лікарському свідоцтві про смерть, як доказам потрібно враховувати, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території зафіксувала факт смерті особи.

Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту смерті на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України, а не органами державної реєстрації актів цивільного стану. Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації смерті та для внесення відомостей відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду.

Зазначене узгоджується зі змістом частини другої статті 319 ЦПК України, відповідно до якої рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Суд в межах розгляду заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України має надати оцінку поданим заявником доказам, оскільки рішення суду в такій категорії справ повинно ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих так званими органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

У липні 2023 року ОСОБА_1 звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту смерті, в якій, в якості заінтересованої особи зазначав Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2023 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року у справі №201/8025/23, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2023 у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті - скасовано. Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Соборний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті - залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_1 його право на звернення до суду з позовом на загальних підставах (а.с.24-26).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 27 грудня 2021 року, виданого відділом РАЦС Шахтарського міськрайонного управління юстиції зразку та серії так званої «ДНР» НОМЕР_8, та довідки про смерть № 538 від 27.12.2021 до форми №106/у, ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_2 , складено запис акту про смерть № 1561 (а.с.31, 40).

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 є родичем ОСОБА_2 , двоюрідним онукою, та враховуючи, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 пов`язане з наступним вирішенням спору про право, встановити факт смерті на тимчасово окупованій території необхідно також в порядку загального позовного провадження, так, як це зробив суд першої інстанції.

Суд правильно застосував норми матеріального права, дотримався норм процесуального права, зробив обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів наданих сторонами та встановив факт смерті ОСОБА_2 .

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанцій що факт смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території встановлено, та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Щодо перегляду позовних вимог позивача в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на недоотриману за час життя пенсію ОСОБА_2 , колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.04.2024, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спадкового майна, яке складається із сум недоотриманої пенсії, нарахованої на ім`я спадкодавця за його життя, що належало його двоюрідній бабі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач звернувся із заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Літвінової В.А. та подав для оформлення спадщини наявні у нього документи 12.04.2023 нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 75/02-31. (а.с. 35-36)

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України, право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Положення частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України узгоджуються з положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 є двоюродним онуком ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто спадкоємцем п`ятої черги, інші спадкоємці ні на законом, ні за заповітом не встановлені згідно відомостей із спадкового реєстру, не встановлено, що видавалося свідоцтво про право на спадщину на підставі закону чи заповіту, інші спадкоємці до нотаріуса не звертались, суд прийшов до переконання, що за позивачем, ОСОБА_1 слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на недоотриману за час життя ОСОБА_2 пенсію.

Щодо перегляду рішення суду першої інстанції в частині вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 , її спадкоємцю ОСОБА_1 .

Встановлено, що дані відносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст частини третьої статті 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.

Відповідно до статті 1227 ЦК України до складу спадщини входять суми пенсії, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що:

- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;

- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18) вказано, що «підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України».

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 жовтня 2022 року у справі № 727/12371/21 припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на таку пенсію у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці пенсійні виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має правона отримання пенсії у порядку спадкування за законом.

Судом першої інстанції установлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області .

Матеріали справи містять копію відповіді ГУ Пенсійного фонду у Запорізькій області від 10.06.2024 року, у якій зазначено, що нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01.03.2016 у зв`язку з відсутністю інформації щодо реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб. Документи підтверджуючі смерть ОСОБА_2 в Головному управлінні відсутні, у зв`язку з цим, розрахувати недоотриману пенсію немає можливості (а.с. 44).

Проте, припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії, не витребував та не дослідив докази, на підставі яких батьку позивача було призупинено виплату пенсії, не перевірив чи на законній підставі таку виплату було призупинено.

Матеріали справи не містять доказів, на підставі яких спадкодавцю було призупинено виплату пенсії, що унеможливлює надати оцінку правомірності припинення пенсійних виплат спадкодавцю ОСОБА_2 .

При цьому слід зазначити, що перелік підстав для припинення пенсії передбачено статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», частиною першою якої визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками, зробленими судом першої інстанції в частині зобов`язання ГУ ПФ України у Запорізькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотриманої з життя пенсії ОСОБА_2 , а доводи апеляційної скарги в цій частині, які фактично дублюють доводи відзиву на позовну заяву відхиляє.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 10 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Поляков О.З. Кухар С.В.