РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді: Майдан С.І.,

за участю секретаря: Кирпиченко І.А.,

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 12.09.2017 року звернулася до суду з вказаним позовом. Вимоги обґрунтовувала тим, що позивач за договором позики від 10.01.2017 року передала позичальнику ОСОБА_3 гроші в сумі 583 000 грн, що еквівалентно 22 000 дол. США на день укладання договору. Зазначені грошові кошти передані у присутності свідків, а договір підписаний власноручно відповідачем. Строк повернення грошових коштів сторонами визначений у договорі до 15 липня 2017 року. Однак, в зазначений термін і до теперішнього часу відповідач свого зобов`язання по поверненню грошових коштів не виконав. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь суму боргу за договором позики від 10.01.2017 року у розмірі 583 000 грн, що еквівалентно 22 000 дол. США на день укладання договору та понесені судові витрати.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Хайдаровою І.О. від 18.10.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 20.10.2017 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою суду від 25.01.2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - ОСОБА_2 .

Ухвалою від 08.02.2018 року року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою суду від 28.02.2018 року передано зазначену цивільну справу до канцелярії суду для визначення складу суду у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України для вирішення питання про відвід головуючого судді Хайдарової І.О. Провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова Д.В. від 26.03.2018 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про відвід головуючому судді Хайдаровій І.О. відмовлено.

Ухвалою від 04.04.2018 року заяву про самовідвід головуючого судді Хайдарової І.О. задоволено. Матеріали справи передано в канцелярію суду, для автоматизованого розподілу справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2018 року справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І.

Ухвалою від 06.04.2018 року прийнято справу до провадження та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників судового розгляду.

Постановою апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 08.02.2018 року скасовано, задоволено заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив, згідно якого позов не визнав, просив відмовити у задоволені позову. Зазначив, що обставини, зазначені у договорі позики від 10.01.2017 року не відповідають дійсності, ніяких грошових коштів за цим договором не отримував. У п.2 цього договору зазначено, що він укладався з метою врегулювання договірних відносин за договором позики від 01.07.1997 року між ОСОБА_1 та ним. 01.07.1997 року між ОСОБА_1 і ним було укладено договір позики, за яким він отримав 6000 дол.США. Частково він повернув борг грошовими коштами, частково виконанням робіт для позикодавця за її проханням. Усі розрахунки щодо повернення знаходиться у позивача. У січні 2017 року позивачка запропонувала йому підписати договір позики від 10.01.2017 року, пояснюючи це тим, що несвоєчасне повернення коштів, інфляція, привели до того, що зобов`язання ще не виконанні. Відповідач підписав цей договір через необізнаність. Кошти у розмірі 583 000 грн, що еквівалентно 22 000 дол. США, не отримував. Як пояснювала позивачка при зверненні до нього з договором 10.01.2017 року, ця сума зазначена нею з урахуванням інфляційних витрат, пені на позичені 6000 дол.США в 1997 році. Сам по собі факт підписання сторонами договору (з зазначеним текстом) без отримання коштів не породжує обов`язку повернення коштів. Зазначив, що про укладення договору позики 01.07.1997 року та підписаний договір 10.01.2017 року не повідомляв дружину ОСОБА_2 , отриманні кошти у 1997 році 6000 дол.США були використанні не в інтересах сім`ї. Сімейні стосунки з ОСОБА_2 не підтримує, 8 років проживають окремо.

12.04.2018 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив, згідно якого позов не визнала, просила відмовити у задоволені позову. Доводи позивача, що позичені ОСОБА_3 кошти використані в інтересах сім`ї, не відповідають дійсності. Борг ніколи не визнавала та кошти на погашення боргу позивачу не віддавала. З 2013 року ОСОБА_3 не проживає з ОСОБА_2 , вони не ведуть спільне господарство. 17.11.2017 року рішенням Херсонського міського суду Херсонської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Про отримання коштів у 1997 році та укладення договору позики 10.01.2017 року з ОСОБА_3 стало відомо з матеріалів справи. Вважала позовні вимоги заявлені до неї безпідставно, квартира, власником якої ОСОБА_2 є, отримана нею в порядку спадкування за заповітом, згідно свідоцтва про право власності на спадщину 25.02.2015 року. Жодних правових підстав для стягнення з неї заборгованості за договором позики не має, так як він укладався не в інтересах сім`ї.

19.04.2018 року позивач надала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідачів солідарно на свою користь суму боргу за договором позики від 10.01.2017 року у розмірі 583 000 грн, що еквівалентно 22 000 дол. США на день укладання договору та понесені судові витрати.

Ухвалою Верховного Суду від 11.06.2018 року зазначена цивільна справа була витребувана з Херсонського міського суду Херсонської області.

Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року касаційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, а постанова апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року залишена без змін.

20.12.2019 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог, згідно якого заперечує проти задоволення заявлених позивачем вимог. Зазначила, що згідно із діючим законодавством сам по собі факт перебування особи у зареєстрованому шлюбі, не породжує обов`язку особи відповідати за зобов`язаннями другого подружжя. Для покладення на другого з подружжя обов`язку за договором, укладеним одним із подружжям в інтересах сім`ї, має бути доведена та обставина, що майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Доказів щодо використання коштів в інтересах сім`ї, одержаних за розпискою та договором позики відповідачем ОСОБА_3 позивачем не надано та про наявність таких доказів не зазначено ні у позовній заяві, ні у заяві про уточнення позовних вимог. Відповідач ОСОБА_3 ні у липні 1997 року, ні на протязі всього їхнього спільного проживання однією сім`єю, не повідомляв відповідача про взяття в борг грошових коштів в розмірі 6000 доларів США у позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 не знала про взяття в борг грошей колишнім чоловіком, їх ніколи не бачила і в інтересах сім`ї зазначені кошти ніколи не були використані. Крім того, ні у розписці, ні в договорі позики не зазначено, на які цілі були отримані кошти відповідачем ОСОБА_3 та що зазначена сума буде використана в інтересах сім`ї. Про існування договору позики ОСОБА_2 стало відомо тільки після залучення її до участі у справі в якості співвідповідача, а про існування розписки після отримання заяви про уточнення позовних вимог. Крім того, після ознайомлення з матеріалами справи представником відповідача і розмови з відповідачем ОСОБА_3 , ОСОБА_2 стало відомо про те, що її колишній чоловік у 1997 році, без її згоди та відома взяв у позивача ОСОБА_1 , без складання письмової розписки, в борг грошові кошти в розмірі 6000 доларів США для свого брата ОСОБА_4 , що проживає в АДРЕСА_2 . Зазначені кошти відповідач ОСОБА_3 передав своєму братові ОСОБА_4 для використання останнім у своїх власних цілях, а саме за них ОСОБА_4 придбав автомобіль марки ЕРАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 29.04.1998 року на ім`я ОСОБА_4 , Шахтарським МРЕВ ДАІ, автомобіль марки КАМАЗ 5410, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований 20.08.1998 року МРЕВ ДАІ м. Херсона на ім`я ОСОБА_5 та автопричеп марки ОДАЗ 9958, державний номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований у МРЕВ ДАІ м. Херсона 20.08.1998 року на ім`я ОСОБА_5 , на користування якими, тієї ж дати 20.08.1998 року, ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 доручення на керування ААО № 937341, посвідчене приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіним М.М. Також, ОСОБА_2 від ОСОБА_3 стало відомо, про те, що перші півтора-два роки його брат повертав борг, а ОСОБА_3 сплачував його позивачу ОСОБА_1 в гривнях по курсу за долар 1.82-1.84 грн. разом с процентами. Повернення грошей і сплату процентів ОСОБА_1 фіксувала в зошиті, якій був розкреслений таблицею і в якому окремо зазначався розмір процентів, розмір поверненого основного боргу та курс долара. ОСОБА_3 стверджував, що його брат повернув йому, а він, в свою чергу, повернув позивачу біля 8000 грн., що склало, за курсом долара 1.84 грн., 4348 доларів США. Також, у зв`язку з тим, що брат відповідача у 2002 році перестав повертати гроші, позивач ОСОБА_1 запропонувала ОСОБА_3 в рахунок повернення боргу виготовити та встановити у її квартирі двері в кількості 6 штук із сосни, загальна вартість яких склала 5400 грн., що за курсом долара 1.84 грн. склало 2935 доларів США. Відповідач ОСОБА_3 також, повідомив відповідача про те, що його брат, в рахунок повернення боргу, 04 серпня 2003 року передав в розпорядження ОСОБА_3 автомобіль марки ЕРАЗ, оформивши доручення ВАМ № 937167, яке посвідчено приватним нотаріусом Шахтарського міського нотаріального округу Зарею В.В. Більш того, відповідач ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_2 про те, що розписка від 01.07.1997 року була написана ним тільки в липні 2017 року, а договір позики від 10.01.2017 року укладений в вересні 2017 року. За договором позики сума в розмірі 583000 грн відповідачу ОСОБА_3 не передавалась, а це є розмір процентів за несвоєчасно повернення коштів. Жодного поліпшення життєвих умов сім`ї, з моменту взяття відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів в борг та укладання вищевказаного договору позики, не відбулось. Жодних додаткових благ (нерухомість, автомобілі, коштовності та інше) не було набуто за цей період. Позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позичені ОСОБА_3 кошти були використані в інтересах сім`ї. Зміст боргової розписки від 01.07.1997 року та договору позики від 10.01.2017 року, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї. Позивачем також не надано доказів обізнаності та згоди відповідача на взяття колишнім чоловіком ОСОБА_3 в борг у 1997 році 6000 доларів США в інтересах сім`ї. Відповідно до позовної заяви позивача предметом спору є заборгованість за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 , який відповідач ОСОБА_2 не підписувала і не брала за вказаним договором на себе ніякі обов`язки щодо нього. Щодо договору позики від 10.01.2017 року, то відповідач зазначає, що він був укладений в період, коли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були припинені подружні стосунки і вони не проживали разом, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків. Позовна заява про розірвання шлюбу ОСОБА_2 була подана 21 липня 2017 року, тобто до звернення позивачем до суду з зазначеною позовною заявою. В позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_2 зазначала, що подружні стосунки у неї з ОСОБА_3 припинились 4 роки тому. Факт припинення подружніх стосунків між відповідачами як чоловіком та дружиною встановлено рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17.11.2017 року. Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2013 року, в розумінні ст.3 СК України, не були сім`єю, то договір позики від 10.01.2017 року не може вважатися таким, що укладений відповідачем ОСОБА_3 в інтересах сім`ї і відповідно отримані за цим договором гроші також, не використовувались в інтересах сім`ї. Договір позики від 10.01.2017 року не доводить виникнення між сторонами правовідносин, характерних для договору позики, а саме щодо передачі грошових коштів у борг у розмірі 583000 грн. З даного тексту договору не можливо встановити, що відбулась передача грошових коштів в розмірі 583000 грн. від позивача відповідачу ОСОБА_3 , а тільки констатується згода сторін на укладення договору у новій редакції. Більш того, за даним договором не можливо встановити дати передачі грошових коштів в розмірі 583000 грн., а тільки зазначено загальними фразами у п.п.2 п.2 договору про те, що вищезазначена сума отримана ОСОБА_3 у повному обсязі до підписання договору, а надана позивачем розписка від 01.07.1997 року не може засвідчувати факт отримання коштів саме на підставі договору позики від 10.01.2017 року, а відтак і факту його укладання. Таким чином, оскільки розписка засвідчує передачу відповідачу ОСОБА_3 позивачем певної грошової суми, не співпадання валюти та суми позики у договорі позики та у розписці, не дає змогу достовірно пересвідчитись про факт як передачі так і отримання коштів у розмірі 583000 грн. Тому відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які б дозволяли дійти висновку про те, що договір позики та розписка підтверджують укладення між ОСОБА_3 , як позичальником, та ОСОБА_1 , як позикодавцем, договору позики. Також, враховуючи недоведеність укладання договору позики від 10.01.2017 року в інтересах сім`ї, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо солідарного стягнення суми боргу за задоволенню не підлягають в повному обсязі. У зв`язку з цим, просила в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про солідарне стягнення суми боргу за договором позики в сумі 583000 грн відмовити.

Ухвалою від 23.12.2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про перехід зі спрощеного позовного провадження в загальне позовне за відмовлено.

Ухвалою суду від 25.09.2020 року повернуто позивачу заяву про збільшення позовних вимог, подану 22.09.2020 року до суду.

18.02.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 надала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Зазначила, що відповідно до тексту розписки від 01.07.1997 року, відповідач ОСОБА_3 зобов`язався повернути позивачу ОСОБА_1 борг в 6000 доларів США на протязі року. Тобто, за розпискою визначено строк його виконання, а саме - 01.07.1998 року. У зв`язку з чим, 01.07.1998 року є датою, коли ОСОБА_1 довідалася про порушення свого права, а з 02.07.1998 року для позивача почався перебіг позовної давності для захисту її порушеного цивільного права. В обґрунтування позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог позивач зазначила, що за договором позики від 10.01.2017 року передала позичальнику ОСОБА_3 гроші в сумі 583000 грн. Зазначені грошові кошти передані у присутності свідків. Строк повернення грошових коштів визначено до 15 липня 2017 року. Невиконання зобов`язання в зазначений строк, стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свого цивільного права. Таким чином, позивач ОСОБА_1 , вважає, що довідалась про порушення свого права лише в липні 2017 року. Однак, зазначене не відповідає фактичним обставинам справи. Факт непередання позивачем грошових коштів відповідачу за договором позики від 10.01.2017 року було підтверджено показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , даними ними в судовому засіданні 15.04.2020 року. За викладених обставин договір позики від 10.01.2017 року є неукладеним. Позивач, починаючи з 2 липня 1998 року не вчинила жодних дій, спрямованих на звернення до суду за захистом свого цивільного права. Укладення 10.01.2017 року договору позики між позивачем і відповідачем, без передавання грошових коштів, який в розумінні вимог ст. 1046 ЦК України, є неукладеним, не перериває строку позовної давності за даним позовом. У зв`язку з чим, проміжок часу між подіями, коли позивач ОСОБА_1 дізналась про неповернення відповідачем ОСОБА_3 боргу за розпискою (01.07.1998 рік) та датою звернення до суду (12.09.2017 року), є значним та складає більше дев`ятнадцяти років. У зв`язку з чим, представник позивача вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, який закінчився у липні 2001 року, а причини пропуску строку звернення до суду, зазначені позивачем в судовому засіданні 15.04.2020 року, є неповажними, не підтвердженими доказами. У зв`язку з цим, представник відповідача просив застосувати до позову ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_3 про стягнення коштів позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

18.02.2021 року позивач надала до суду заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. Вказала, що зазначена обставина повністю не відповідає дійсності, оскільки за матеріалами справи вбачається, що між сторонами було погоджено процес розрахунку, не за строком дії договору позики, а за вимогою між сторонами, згідно якого відповідачі частково повертали, систематично, хоч і не великими сумами на протязі всього часу до подання позову до суду. В 2017 році боргові відносини, виходячи із процентів та відсотків, та інше були упорядковані окремим договором позики. Таким чином строк позовної давності в нашому випадку не може бути застосований за жодних обставин. На підставі викладеного, позивач просила в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про застосування строків позовної давності відмовити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 15.04.2020 року пояснила, що коштів в розмірі, зазначеному у договорі 10.01.2017 року відповідачу не надавала, а сума у цьому договорі прописана з урахуванням взятих відповідачем ОСОБА_3 6000 дол.США у 1997 року, несвоєчасним їх поверненням, а також інфляційними втратами та 3% річних. Пояснила, що 01.07.1997 року відповідач ОСОБА_3 в інтересах сім`ї позичив у неї 6000 дол.США на 1 рік, та не повернув їх в повному обсязі та у строки (1 рік), відповідно до договору позики, про що свідчить власноруч написана ним розписка. У зв`язку з цим у січні 2017 року вона разом з відповідачем ОСОБА_3 порахували суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних від простроченої суми боргу, що склало 583 000 грн (еквівалентно 22 000 дол. США) та підписали договір 10.01.2017 року. Договір підписувався у присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 10.01.2017 року відповідач ОСОБА_3 при підписанні договору позики гроші у розмірі 583 000 грн не отримував від неї. Про наявність такого боргу позивачка повідомила ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив, що у липні 1997 року отримав у позивачки позику у розмірі 6000 дол. США на один рік та написав у день отримання цих коштів розписку. Кошти брав для брата та надав кошти останньому для придбання ним транспортного засобу, щоб у нього була робота та він кормив свою сім`ю. Протягом року він разом з братом повертав ОСОБА_1 борг з відсотками за користування, крім того, на прохання позивачки в рахунок повернення позики виготовив позивачу 6 міжкімнатних дверей та передав їй. Згоди дружини на отримання позики у 1997 році не отримував, не ставив її до відома про написання розписки. Будь-якого майна в інтересах сім`ї за ці кошти не набуто. На момент підписання договору від 10.01.2017 року з дружиною не проживав однією сім`єю. З 2005 року повернення коштів позивачу з його сторони не було, так як борг за позикою було повернуто. Стосунки залишилися нормальними. У січні 2017 року позивачка умовила його підписати вже надрукований договір на підтвердження того, що він брав у неї 6000 дол.США, зазначила, що суму визначила з урахуванням пені і інфляції за прострочення виконання договору від 1997 року. Коштів у розмірі 583000 грн від позивачки не отримував. В останнє судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 підтвердив зазначені обставини.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач пояснила, що позичені кошти ОСОБА_3 в сім`ю не приніс, не були вони витрачені ОСОБА_3 в інтересах сім`ї. З 1997 року ніякого майна в інтересах сім`ї набуто не було. З 2013 року не проживали разом з ОСОБА_3 . У 2017 році розірвали шлюб. Зі слів ОСОБА_3 , він передав позичені кошти брату, тому підстав для солідарної відповідальності немає. Вважали договір від 10.01.2017 року неукладеним, так як кошти за ним не отримувалися.

ОСОБА_2 будучи допитаною як свідок, підтвердила зазначені обставини.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 10.01.2017 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено письмовий договір, відповідно до якого сторонами визнається дія договору позики, за яким позивач позичила ОСОБА_3 01.07.1997 року кошти у розмірі 6000 дол.США. З метою врегулювання спору договірних відносин сторони дійшли згоди укласти договір позики від 01.07.1997 року в новій редакції, шляхом укладення цього договору, за яким ОСОБА_3 підтвердив отримання у ОСОБА_1 583000 грн, що еквівалентно 22 000 дол. США. Строк повернення 15.07.2017 року без нарахування відсотків. Гроші отриманні до підписання цього договору. Грошові кошти передані за цим договором та підписаний останнім в присутності свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

З 29.11.1985 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, згідно актового запису про шлюб №2463, складеного 29.11.1985 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17.11.2017 року за позовом ОСОБА_2 , поданим 21.07.2017 року про розірвання шлюбу, шлюб, укладений 29.11.1985 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 28.11.2017 року.

З реєстру юридичних осіб вбачається, що з 25.11.1992 року зареєстрована юридична особа ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Росток» ЛТД, засновником якого став ОСОБА_3 .

З довідок Територіального сервісного центру №6541 від 11.12.2019 року вбачається, що за період з 01.07.1997 року по 01.12.2019 року за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 реєстраційні операції щодо транспортних засобів відсутні.

Відповідно до розписки від 01.07.1997 року ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 6000 дол.США, які зобов`язався повернути протягом року.

Довідкою від 26.04.2018 року Тишківської сільською радою Новомиргородського району Кіровоградської області підтверджується, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації у АДРЕСА_3 з 01.05.2013 року по теперішній час.

Головний сервісний центр МВС надав відповідь від 24.09.2020 року №31/1126аз, з якої вбачається, що у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів за ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Росток» ЛТД, , зареєстровано станом на 28.08.2020 року: 12.10.2005 року знято з обліку для реалізації ЗИЛ 431610, 6000 куб. см., 1984 р.в., № шасі НОМЕР_4 , власником якого є ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Росток» ЛТД; 18.03.1999 року відбулася перереєстрація транспортного засобу ЗИЛ 431610, 6000 куб. см., 1984 р.в., № шасі НОМЕР_4 , для видачі дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником якого є ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Росток» ЛТД.

Земельна ділянка площею 0,0616 га, яка знаходиться на території Великокардашинської сільської ради, СТ «Дюна», з 17.10.1996 року на праві приватної власності належить ОСОБА_12 .

Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили наступні обставини.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердила, що відповідачі станом на 2017 року не проживали разом однією сім`єю.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердила, що з 2013 року відповідачі разом не проживали. Від ОСОБА_2 чула, що її чоловік взяв кошти у борг у ОСОБА_1 , борг віддав, проте ОСОБА_1 вимагала ще повернення коштів. Від ОСОБА_3 чула, що кошти позичав для брата.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні підтвердив, що станом на 2017 рік працював разом з ОСОБА_3 на заводі у Кіровоградській області, до нього приїжджала позивачка, вони спілкувалися. На наступний день ОСОБА_3 розповів, що років десять назад позичав у неї кошти, основний борг він віддав, проте не відразу, позивачка стверджувала, що відсотки за користування коштами накопичувалися, тому просила підписати договір. На той час, коли разом працював з ОСОБА_3 2013-2018 роках у Кіровоградській області, то останній з дружиною вже не проживав, і вона до нього не приїздила.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що зі слів позивачки їй відомо, що ОСОБА_3 позичив у неї кошти 6000 дол.США та не розрахувався з нею. У 2017 році в її присутності ОСОБА_3 підписав надрукований договір, за яким визнає борг перед позивачкою. При підписанні договору позивачка не передавала ОСОБА_3 кошти.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_1 дала 6000 дол.США, як позику ОСОБА_3 на придбання транспортного засобу КАМАЗ. В її присутності у 2017 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підписували договір, при цьому гроші ОСОБА_3 не передавалися. ОСОБА_2 при підписанні договору присутня не була. При спільному відпочинку ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_2 з проханням повернути борг, а остання пропонувала турбувати з цього приводу ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що зі слів позивача свідку відомо, що ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 у 1995-1997 роках гроші у борг 6000 дол.США та не повернув борг у повному обсязі. ОСОБА_1 у 2017 році зверталася до ОСОБА_2 з проханням повернути борг, проте остання рекомендувала звернутися до суду з цього питання.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Позивач у судовому засіданні 15.04.2020 року підтвердила, що коштів у розмірі 583 000 грн у день підписання договору 10.01.2017 року не передавала ОСОБА_3 , а зазначена сума сформована як розрахункова, як еквівалент старої заборгованості 6 000 дол. США за розпискою 1997 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

Крім того, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підтвердили, що передача коштів за договором позики у 2017 році не відбувалася, у їхній присутності сторони лише підписали текст договору.

Сам текст договору від 10.01.2017 року містить загальні формулювання про кошти, отримані до підписання договору, однак жодного належного та допустимого доказу (квитанції, банківські документи, розписки на 583 000 грн тощо), що підтверджував би реальне отримання відповідачем саме 583 000 грн, позивачка не надала.

Надана позивачем ОСОБА_1 розписка від 01.07.1997 року підтверджує інші, попередні правовідносини на суму 6 000 дол. США та не є документом про передання 583 000 грн у 2017 році.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт передання коштів за договором позики від 10.01.2017 року у розмірі 583 000 грн не доведений належними і допустимими доказами. Відповідно договір позики у 2017 році не був укладений (ст. 1046 ЦК України). Позивачем на виконання вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення даного договору позики не надана розписка відповідача (позичальника) або інший документ, який посвідчує передання нею відповідачу 583000 грн.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 на обґрунтування своїх позовних вимог не надала суду належні та допустимі докази, не довела їх переконливість, а також не довела наявності обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог, не довела факту укладення договору позики 10.01.2017 року, суд дійшов до висновку, що зазначений договір між сторонами укладений, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Посилання позивача на те, що договір 2017 року укладено для врегулювання договірних відносин і фіксації суми старої заборгованості, не змінює правової кваліфікації.

Відповідно до ч.1, 2 ст.604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Разом із тим, договір позики є реальним договором (ст.1046 ЦК України) і вважається укладеним лише з моменту фактичного передання коштів. Саме передання коштів є обов`язковою умовою виникнення зобов`язання позики.

Матеріали справи не містять доказів фактичного передання відповідачу ОСОБА_3 583000 грн у 2017 році. В самому тексті договору відсутні умови про заміну попереднього боргу новим зобов`язанням, а пояснення позивача та свідків, навпаки підтверджують, що грошові кошти у 2017 році не передавалися.

Щодо вимог до співвідповідача ОСОБА_2 про солідарне стягнення, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносин стосуються виконання зобов`язань за договором позики від 10.01.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що борг за указаним договором позики є спільним боргом подружжя (відповідачів по справі), позивач заявив вимогу про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з відповідачів, в порядку частини четвертої статті 65 СК України.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що солідарна відповідальність у зобов`язальному праві - це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

Солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12).

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21, від 27 березня 2024 року у справі № 359/950/16-ц.

Як вбачається зі змісту, ОСОБА_2 не була стороною спірного договору позики і згоди на його укладення не надавала, його умовами не передбачено цільового призначення наданих ОСОБА_3 грошових коштів, а доказів обізнаності відповідача про укладення колишнім чоловіком договору позики, його умови, зокрема, розмір отриманих у позику сум та строків їх повернення, а також використання таких коштів в інтересах сім`ї ОСОБА_17 матеріали справи не містять.

Показання свідка ОСОБА_18 в судовому засіданні, що ОСОБА_2 спочатку визнавала позичені у ОСОБА_1 кошти її чоловіком як спільний борг, а потім стала стверджувати, що це борг її чоловіка, тому йому і віддавати, не спростовують встановлені судом обставини.

Пояснення свідка ОСОБА_19 в судовому засіданні, який підтвердив, що ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Росток» ЛТД користувалося транспортним засобом КАМАЗ. У 2020 році він взнав, що на придбання транспортного засобу ОСОБА_3 позичав кошти у ОСОБА_1 , суд до уваги не приймає, оскільки вони також не спростовують встановлені судом обставини та не впливають на висновок суду, що між сторонами договір позики від 10.01.2017 року є неукладеним.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього.

І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Оскільки суд, розглянувши заявлені позовні вимоги по суті, дійшов висновку щодо їх необґрунтованості, оскільки договір позики від 10.01.2017 року є неукладеним, заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не розглядається.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Учасники справи, яким повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: http://ksm.ks.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04.09.2025 року.

Суддя: С.І. Майдан