КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С. А.,

суддів: Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Святошинського району міста Києва на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Святошинського району міста Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Святошинського району м. Києва (далі - КНП «ЦПМСД № 3») про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Позов обґрунтувала тим, що вона є лікарем із сорокарічним стажем, постійно проходить підвищення кваліфікації, є ветераном праці та інвалідом третьої групи.

Однак після проведення медичної реформи та призначення нових керівників в КНП «ЦПМСД № 3» вона почала зазнавати систематичного тиску з метою звільнення.

03 грудня 2020 року відповідач видав наказ № 717-кн про оголошення їй догани, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/4252/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, був скасований.

26 лютого 2021 року відповідач звільнив її за систематичне невиконання посадових обов`язків, проте рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року у справі № 759/5976/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року, це звільнення визнане незаконним, а її поновлено на роботі.

Позивачка стверджувала, що такі дії відповідача завдали їй моральних страждань та втрати душевного спокою. Також спричинили погіршення ділових стосунків та завдали їй репутаційних збитків. Вона постійно перебувала у стресовому стані, не мала засобів для забезпечення належного рівня життя. Це все викликало у неї психосоматичні та психоемоційні зміни: порушення сну, швидку втомлюваність, знижений настрій, пригніченість, тривожність, дратівливість, емоційну напругу, насторогу, невпевненість у собі та майбутньому.

Зазначала, що судовий розгляд справи про скасування наказу про оголошення догани призвів до необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя та її сім`ї, вона витрачала свій час та кошти на звернення до фахівців у галузі права для захисту своїх інтересів, що також завдало їй моральних страждань.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з КНП «ЦПМСД № 3»50 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

23 січня 2025 року позивачка в особі представника - адвоката Тоцького Б. А. подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, оскільки за результатами проведення у справі судово-психологічної експертизи встановлено що наслідки ситуації із незаконним звільненням постали для ОСОБА_1 як психотравмуючі, обумовили значні негативні зміни у життєво-значущих сферах її життєдіяльності, викликали виразні негативні психологічні переживання, тобто спричинили ОСОБА_1 моральні страждання, еквівалент компенсації яких становить 54 мінімальні заробітні плати, розмір яких визначається рівнем розміру мінімальної заробітної плати, прийнятої в Україні на момент винесення рішення суду.

З огляду на вищезазначене, позивачка збільшила розмір позовних вимог про відшкодування моральної шкоди до 432 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КНП «ЦПМСД № 3» на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, 26 000,00 грн у відшкодування витрат на проведення експертизи.

Стягнуто з КНП «ЦПМСД № 3» на користь держави Україна судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

16 квітня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тоцького Б. А. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача компенсацію витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 38 767,00 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року вказану заяву задоволено частково.

Стягнуто з КНП «ЦПМСД № 3» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

В апеляційній скарзі позивачка в особі представника - адвоката Тоцького Б. А. просить зазначені судові рішення змінити з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, стягнувши з відповідача заявлені суми моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу.

Вказує, що з метою визначення розміру завданої моральної шкоди у справі була призначена експертиза. Висновком експерта встановлено, що розмір завданої позивачці моральної шкоди складає 432 000,00 грн, тому користуючись своїм процесуальним правом, остання збільшила розмір позовних вимог.

У висновку експерта чітко зазначено, що незаконні дії відповідача призвели до значної проблематизації життя ОСОБА_1 та проявилися в обставинах, які обумовили виразні негативні зміни психоемоційного стану, а саме інтенсивними відчуттями пригнічення, смутку, безпомічності, несправдливості та образи.

Зменшивши заявлений розмір моральної шкоди більше ніж у вісім разів, суд першої інстанції ніяким чином не обґрунтував таке кратне зменшення стягнутої суми на користь позивачки на відміну від проведеної експертизи.

Також зазначає, що враховуючи очевидну реальність витрат, здійснених позивачкою на отримання правової допомоги в суді першої інстанції, та критерії визначення та розподілу судових витрат, додаткове рішення в частині розміру задоволених вимог має бути змінене та стягнуто з відповідача компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі 38 767,00 грн.

В апеляційній скарзі на основне рішення суду КНП «ЦПМСД № 3» просить його скасувати з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач вважає, що судом під час розгляду справи та ухвалення рішення по суті спору недостатньо досліджені обставини справи, які свідчать про те, що позивачка не надала належних доказів на підтвердження отриманої моральної шкоди та перенесених моральних страждань в результаті її звільнення, а її твердження є суб`єктивними судженнями та припущеннями.Позивачкою не надано суду жодних медичних документів, які б підтверджували погіршення її стану здоров`я у зв`язку зі звільненням з роботи.

Зауважує, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн призводить до безпідставного збагачення позивачки, оскільки ця сума становить більше ніж п`ять місячних заробітних плат ОСОБА_1 .

Крім того, судом не було враховано факт введення воєнного стану на всій території України і застосування російською окупаційною армією тактики терору проти цивільного населення України, в тому числі і мешканців м. Києва, де проживає ОСОБА_1 , що також безпосередньо могло впливати на психоемоційний стан позивачки та було для неї психотравмувальним.

Отже, при ухваленні рішення судом не було досліджено конкретний ступінь моральних страждань позивачки. При цьому відповідач негайно виконав рішення суду від 08 листопада 2022 року у справі №759/5976/21, поновив позивачку на посаді лікаря-терапевта та виплатив всі кошти за час вимушеного прогулу, тобто права ОСОБА_1 були відновлені і вона отримала сатисфакцію.

Відповідач також вважає, що суд дійшов невірного висновку щодо застосування строків позовної давності, наполягаючи на тому, що позивачка пропустилатримісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, оскільки між заподіянням моральної шкоди та зверненням до суду минуло два роки та вісім місяців, а тому позов не підлягав задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнутих судом першої інстанції судових витрат, то відповідач звертає увагу, що не повинен нести витрати за проведення судово-психологічної експертизи, оскільки вона не була обов`язковою та необхідною у даній справі.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду відповідач просить його скасувати з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Посилається на те, що під час ухвалення додаткового рішення у справі судом не було взято до уваги всі доводи відповідача, викладені у запереченні на заяву про ухвалення додаткового рішення, тому зроблений необґрунтований висновок про часткове задоволення вказаної заяви і стягнення 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Також відповідач вказує, що суд у повній мірі не врахував положення статті 141 ЦПК України. Позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені лише частково, а відтак витрати на професійну правничу допомогу підлягали стягненню пропорційно до суми задоволеного позову.

Окрім того, якщо основне рішення суду у справі № 759/23275/23 буде скасовано апеляційною інстанцією та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , то і додаткове рішення втрачає юридичну силу.

У відзивах на апеляційну скаргу позивачки КНП «ЦПМСД № 3» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані основне і додаткове рішення скасувати з підстав, наведених в апеляційних скаргах відповідача.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка та її представник - адвокат Тоцький Б. А.підтримали доводи і вимоги своєї апеляційної скарги та заперечували проти задоволення апеляційних скарг КНП «ЦПМСД № 3».

Представник відповідача - Вашуленко О. В. підтримала аргументи і вимоги своїх апеляційних скарг та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що 03 грудня 2020 року КНП «ЦПМСД № 3» виданий наказ № 717-кн про оголошення догани ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/4252/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, наказ від 13 грудня 2020 року № 717-кн про оголошення догани ОСОБА_1 визнано незаконним та скасовано.

26 лютого 2021 року КНП «ЦПМСД № 3» звільнило лікаря-терапевта ОСОБА_1 за систематичне невиконання посадових обов`язків, покладених трудовим договором.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року у справі № 759/5976/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року, визнано незаконними та скасовано накази КНП «ЦПМСД № 3» «Про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» від 25 лютого 2021 року № 50-к/тм та «Про припинення трудового договору» від 26 лютого 2021 року № 51-к/тр. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 6 КНП «ЦПМСД № 3» на посаді лікаря-терапевта з 27 лютого 2021 року. Стягнуто з КНП «ЦПМСД № 3» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 лютого 2021 року до 08 лютого 2022 року у розмірі 248 187,40 грн з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.

Згідно з висновком експерта № 10470, складеним ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» 27 листопада 2024 року за результатами проведення у справі судово-психологічної експертизи, ситуація, що досліджувалась за наданими матеріалами (в тому числі незаконне звільнення, подальший судовий розгляд, скасування наказу про звільнення), є психотравмувальною для ОСОБА_1 . За умов ситуації, яка досліджується, ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода). Можливий еквівалент компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання становить 54 мінімальні заробітні плати, розмір яких визначається рівнем розміру мінімальної заробітної плати, прийнятої в Україні на момент винесення рішення суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факти порушення прав позивачки у зв`язку з незаконним оголошенням догани та звільненням з роботи встановлені судовими рішеннями у справах № 759/4252/21 та № 759/5976/21, тому з урахуваннямобставини, встановлені цими рішеннями в інших справах, позивачка, окрім часткового відновлення порушеного права у вигляді поновлення її на роботі на посаді лікаря-терапевта, має право на відшкодування і моральної шкоди, як відшкодування понесених нею втрат немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси, порушенням нормального способу та укладу свого життя і необхідністю прикладення суттєвих додаткових зусиль для відновлення попереднього стану.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та виходячи із принципу розумності та справедливості, вважав за необхідне в рахунок відшкодування спричиненої ОСОБА_1 моральної шкоди стягнути із КНП «ЦПМСД № 3» на її користь 50 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Спірні правовідносини у справі виникли щодо права позивачки на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальної у вигляді застосування таких заходів стягнення як догана та звільнення.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної в сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов`язані з ними, настає лише у тих випадках, які передбачені статтею 237-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обов`язок по відшкодуванню такої шкоди покладається на роботодавця, незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 490/219/17-ц).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що керуючись положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Зі змісту статті 237-1 КЗпП України, в свою чергу, вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника безпосередньо у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка була двічі незаконно притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголення догани та звільнення, що підтверджується рішеннями судів, які набрали законної сили, а отже порушення її прав є доведеною обставиною.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 432 000,00 грнпозивачка зазначила, що незаконне звільнення з роботи завдало їй моральних страждань та втрати душевного спокою, спричинило погіршення ділових стосунків та завдало їй репутаційних збитків. Вона постійно перебувала у стресовому стані, не мала засобів для забезпечення належного рівня життя, що викликало у неї психосоматичні та психоемоційні зміни, а саме: порушення сну, швидку втомлюваність, знижений настрій, пригніченість, тривожність, дратівливість, емоційну напругу, насторогу, невпевненість у собі та майбутньому. Судовий розгляд справи про скасування наказів роботодавця призвів до необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя та її сім`ї, вона витрачала свій час та кошти на звернення до фахівців у галузі права для захисту своїх інтересів, що також завдало їй моральних страждань.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З метою визначення розміру завданої моральної шкоди у справі була проведена судова психологічної експертизи, за результатами якої складений висновок експерта № 10470 від 27 листопада 2024 року(а.с. 182-188, т. 1).

Водночас висновок експерта може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню у сукупності з іншими доказами.

За таких обставин суд першої інстанції, визначаючи розмір заподіяної позивачці моральної шкоди, надавши належну оцінку доказам у справі у їх сукупності, врахувавши заперечення відповідача, глибину, характер та тривалість душевних страждань, конкретні обставини у справі, керуючись принципом розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачці за рахунок відповідача у розмірі 50 000,00 грн.

Колегія суддів не встановила підстав для перегляду суми відшкодування такої шкоди, визначеної місцевим судом, а апеляційні скарги сторін в цій частині зводиться виключно до переоцінки доказів.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на висновок судово-психологічної експертизи, як на єдину підставу для стягнення з КНП «ЦПМСД № 3» заявленої суми моральної шкоди у розмірі 432 000,00 грн, не заслуговують на увагу, оскільки визначений експертом можливий еквівалент компенсації моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плат не є обов`язковим, тоді як таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15-ц та від 09 листопада 2022 року у справі № 462/6463/16-ц.

При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Разом з цим, суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи (постанова Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № П/811/4240/14).

Суд апеляційної інстанції відзначає, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю.

Позов про відшкодування моральної шкоди розглядається судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, зокрема висновків експертизи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 201/10234/20).

Судова практика з вказаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

Отже, вирішуючи між сторонами спір про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції прийняв до уваги обставини справи, істотність вимушених у житті позивачки змін, характер, тривалість і обсяг заподіяних їй моральних страждань, час і зусилля, які були необхідні для відновлення її трудових прав та з урахуванням вимог розумності і справедливості, врахував висновок експерта як один із доказів у справі, надавши йому відповідну правову оцінку, й обґрунтовано вважав справедливою сумою компенсації заподіяної позивачці моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Такий висновок суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14, згідно з яким розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Доводи апеляційної скарги КНП «ЦПМСД № 3» про те, що позивачка пропустила тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду за захистом порушеного права у трудових відносинах, що є підставою відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, колегія суддів не сприймає.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував правові висновки постанови Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21, відповідно до яких: «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини першої статті 268 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справа № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) зазначено, що: «Відділення Фонду стверджує, що позивач пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору. Разом з тим згідно з пунктом 3 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Оскільки зазначений спір стосується здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, на таку вимогу позовна давність не поширюється, а наведені у касаційній скарзі доводи про те, що до цієї вимоги застосовується передбачена у частині першій статті 233 КЗпП України спеціальна позовна давність у три місяці, є помилковими. Аналогічні висновки викладено у постанові ВП ВС від 05.12.2018 по справі № 210/5258/16-ц».

Крім того, у постанові від 24 січня 2024 року в справі № 755/3443/21 Верховний Суд, застосувавши наведені вище правові висновки, вказав, що суд апеляційної інстанції не врахував, що спір у цій справі стосується відшкодування грошової компенсації моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав у зв`язку з невиконання рішення суду про поновлення на роботі, тому на цю вимогу не поширюється позовна давність, передбачена частини першої статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент подання позовної заяви. Тому висновки суду апеляційної інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду та відмови у задоволенні позову в частині стягнення грошової компенсації моральної шкоди з цих підстав, є помилковими.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що на позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, не поширюється строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду по суті вирішеного спору.

За таких обставин рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року в частині стягнення з КНП «ЦПМСД № 3» на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн моральної шкоди необхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками районного суду в частині здійсненого у справі розподілу судових витрат.

Так, встановивши, що позивачкою понесені витрати на проведення експертизи у розмірі 26 000,00 грн згідно із актом № 179 від 27 листопада 2024 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки у повному обсязі.

Крім того, оскільки під час вирішення питання про відкриття провадження у справі позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», суд стягнув з відповідача на користь держави 1 073,60 грн судового збору відповідно до вимог частини шостої статті 141 ЦПК України.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції, врахувавши часткове задоволення позовних вимог, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вважав, що витрати на правничу допомогу у заявленому розмірі 38 767,00 грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат. У зв`язку з наведеним, суд зменшив суму витрат на правову допомогу до 10 000,00 грн, що на його думку, відповідало розумності їх розміру та критерію реальності таких витрат.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Впровадження зазначеного принципу має на меті забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

За приписами частини першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 за результатом системного аналізу положень процесуального законодавства констатовано, що відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ. Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статті 141 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено лише частково, а саме на 11,57 % від ціни позову, так як судом першої інстанції стягнуто з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн із заявлених позивачкою 432 000,00 грн.

Суд першої інстанції вказав, що врахував часткове задоволення позову при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, проте не врахував вказаного при вирішенні питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи та судового збору з урахуванням збільшених позовних вимог.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пунктах 35, 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати відповідні положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України № 3674-VI «Про судовий збір»).

Стягнувшиз КНП «ЦПМСД № 3» на користь ОСОБА_1 26 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи та 10 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, а також на користь держави 1 073,60 грн судового збору, суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди були задоволені лише частково, а тому вказані судові витрати на відповідача слід покладати пропорційно розміру цих вимог.

Судом встановлено, що позивачкою були понесені витрати на проведення у справі судово-психологічної експертизи у розмірі 26 000,00 грн, що підтверджується актом № 179 від 27 листопада 2024 року.

10 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Асоціація корпоративних та приватних адвокатів» укладено договір про надання правової допомоги № 145-ПД.

18 грудня 2023 року ОСОБА_1 та Адвокатське об`єднання «Асоціація корпоративних та приватних адвокатів» підписали акт № 5 про надання послуг та отримання оплати за надані послуги, відповідно до якого гонорар за надані послуги становить 22 212,00 грн.

14 квітня 2025 року ОСОБА_1 та Адвокатське об`єднання «Асоціація корпоративних та приватних адвокатів» підписали акт № 6 про надання послуг та отримання оплати за надані послуги, згідно із яким гонорар за надані послуги становить 16 556,00 грн.

Всього вартість адвокатських послуг для позивачки в суді першої інстанції становила 38 768,00 грн.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (11,57 %), тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню лише 11,57 % розміру зазначених вище судових витрат, тобто 3 008,20 грн витрат на проведення експертизи та 4 485,46 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Більш того, відповідно до вимог підпункту 1.2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» сума судового збору, яка підлягала стягненню з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, повинна була становити 499,82 грн (11,57 % від ставки судового збору у розмірі 4 320,00 грн).

Таким чином колегія суддів вважає, що основне і додаткове рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат необхідно змінити, стягнувши з КНП «ЦПМСД № 3» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь ОСОБА_1 3 008,20 грн витрат на проведення експертизи та 4 485,46 грн витрат на професійну правничу допомогу, а на користь держави в особі Державної судової адміністрації України - судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 499,82 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року та додаткове рішення цього ж судувід 29 квітня 2025 року в частині розподілу судових витрат - зміні, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Згідно із вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що ґкщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції, які підлягають зміні, стосуються тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, а сторони не сплачували судовий збір за їх перегляд в суді апеляційної інстанції в цій частині, судові витрати у вигляді судового збору згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Святошинського району міста Києва задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Святошинського району міста Києва на користь ОСОБА_1 3 008,20 грн витрат на проведення експертизи та 4 485,46 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Святошинського району міста Києва на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 499,82 грнсудового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2025року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній