Справа № 643/6067/25
Провадження № 2/643/3474/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2025 Салтівський районний суд м. Харкова у складі : головуючого судді Майстренко О.М., за участю секретаря Полчанінової А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа : Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович про визнання недійсним договору дарування ,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа : Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович про визнання недійсним договору дарування , у якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Ємцем І.О. та зареєстрований в реестрі за № 4754. Визнати право власності за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на (одну другу) частки квартири, загальна площа 47,8 кв.м., житлова площа 33 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що 26.08.2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено провочин договір дарування частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Данний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Ємцем І.О. та зареєстрований в реестрі за № 4754. На момент вчинення правочину позивачка була пенсіонеркою, мала матеріальні труднощі та хворіла. На момент укладення позову позивач вважала, що ми уклаладаємо договір довічного утримання. Після укладення правочину позивач залишилася проживати в вищезазначеній квартирі. Сплачувала за неї комунальні платежі, піклувалася про побут та продовжувала робити капітальний ремонт. Під час вчинення правочину не будо жодних умов про дарування, що відповідач буде проживати в її квартирі, також не було жодних умов про передачу ключей від її квартири. Відповідач жодних дій щодо управління чи користування квартирою не здійснював. Крім того, зазначаю, що це було її єдине житло. Під час укладання правочину відповідач сплатив їй 500 долларів США за майбутній догляд відповідно до обумовлених між ними умовами. Під час укладання правочину, позивач не зрозуміла правочин, не володіє у достатній мірі українською, підписувала правочин у тяжкому стані, а також під впдивом тяжої обставини, а саме побювання лишитися своєї части, через судову справу, яка на той час перебувала в суді, а розмова про договір довічного утриманнння була не про дарування , а про договір довічного утримання. Данний правочин позивач вчинила під впливом тяжкої обставини, а саме на момент вчинення правочину в провадженні Московського районного суду м. Харкова знаходилася цивільна справа № 643/18741/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , де вона перебувала в якості відповідача про визнання недійсною заяви ОСОБА_3 від 19 квітня 2006 року, посвідчену державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М.О. за реєстровим № 2-573 та визнання недійсним свідоцтва по право на спадщину за заповітом. Під час розгляду справи у суді представник позивачки запропонував їй познайомитися з ОСОБА_2 , якого вона раніше не знала. Ій повідомили, що вона повинна укласти договір довічного утримання, щоб уникнути втрату частину своєї квартири, якщо вона програє справу у суді. Відповідач знав про те, що в суді перебуває спір з приводу цієї квартири, також цю інформацію вона повідомляла нотаріусу під час вчинення првочину. Саме загроза втратити житло спонукала позивачку вчинити договір довічного утримання. У зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з вказаним позовом .

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити , справу слухати без участі позивача та представника позивача .

Представник відповідача подав заяву про визнання позову та не заперечував про задоволення позовних вимог, просив справу слухати без участі відповідача та представника відповідача .

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Частиною 3 статті 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України врегульовано , що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

В ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним ( п. 19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 №9).

Судом встановлено, що 26.08.2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено провочин договір дарування частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Данний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Ємцем І.О. та зареєстрований в реестрі за № 4754.

Позивач обґрунтовує свої вимоги помилкою через яку нею укладено договір дарування, замість договору довічного утримання.

Суд зазначає, що будь-який правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб`єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного юридичного результату. Тому волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Наведені позивачем обставини, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, свідчать про наявність помилки - хибного сприйняття нею істотних обставин договору дарування, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення такого договору, оскільки як слідує з обґрунтування позовних вимог, вона мала на меті укласти із відповідачкою договір довічного утримання, за яким право власності на квартиру перейде до відповідачки після її смерті, за умови здійснення догляду за нею, що суперечить меті договору дарування - передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Суд зауважує, що факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, не може вважатись безумовними обставинами, які б виключали підстави для визнання договору дарування недійсним, внаслідок укладення його під впливом помилки.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем повністю доведено факт укладення правочину під впливом помилки, оскільки волевиявлення позивача було направлене на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Наслідком недотримання вимоги ч.3 ст. 203 ЦК України, в т.ч. щодо укладення договору під впливом помилки є визнання такого договору недійсним (ч.1 ст.215, ст.229 ЦК).

Враховуючи викладені вище обставини, наявні в матеріалах справи докази, та визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 1ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 142, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа : Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Ємцем І.О. та зареєстрований в реестрі за № 4754.

Визнати право власності за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 на 1/2 (одну другу) частки квартири, загальна площа 47,8 кв.м., житлова площа 33 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_3 .

Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович , адреса 61005, м. Харків, проспект Героїв Харкова, 15, 1 поверх.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Майстренко О.М.