КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/3334/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8010/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Музичко С.Г.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Головне управління юстиції у Київській області, про визнання недійсним договору дарування та витребування майна від добросовісного набувача,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Кравченко Л.М.,-

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування та витребування майна від добросовісного набувача.

Після зміни предмету позову ОСОБА_1 просила:визнати недійсним договір дарування 3/5 частини житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 19 травня 2016 року серія та номер 465, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Довбнею І.В.; витребувати 3/5 частини вказаного житлового будинку на користь ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_4 другої черги за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є рідною сестрою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи, що 19 травня 2016 року ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_2 своє майно за договором дарування № 465, позивач позбавлена права на спадщину.

ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_4 вчинив вказаний правочин під впливом помилки, оскільки мав намір укласти договір довічного утримання, а не дарування.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_3 заперечила щодо задоволення вимог апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності посилання ОСОБА_1 на те, що укладаючи договір дарування ОСОБА_4 помилявся щодо природи правочину та не мав наміру відчужити належне йому майно.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що 19 травня 2016 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 3/5 частин житлового будинку під номером АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у стаціонарі у реанімаційному відділенні Васильківської ЦРЛ, причина смерті - гострий фібрінозно-гнійний перитоніт.

24жовтня 2016 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар 3/5 частин житлового будинку під номером АДРЕСА_1 .

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2018 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: 1. Чи страждав ОСОБА_4 будь-яким психічним розладом на момент укладення угоди (19 травня 2016 року)?

2. Чи усвідомлював ОСОБА_4 свої дії та чи міг ними керувати, укладаючи 19 травня 2016 року договір дарування 3/5 частини будинку (що знаходиться в АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ?

3. Чи страждав ОСОБА_4 станом на 19 травня 2016 року хронічним алкоголізмом? Якщо так чи могло це мати вплив на його здатність об`єктивно оцінювати реальність?

4. Чи потребував він лікування від алкоголізму?

Висновком судово-психіатричного експерта № 1-ц від 01 липня 2020 року комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» повідомлено про неможливість в рамках амбулаторної судово-психіатричної експертизи відповісти на питання, поставлені перед експертом через недостатність медичних даних та відсутність показів свідків.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2023 рокупризначено посмертну судово-психіатричну експертизу, яка клопотанням представника позивача відкликана без виконання.

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_4 є її рідним братом. Позивач вважає, що волевиявлення ОСОБА_4 було спрямоване на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування належного нерухомого майна. Після укладення договору дарування та до своєї смерті ОСОБА_4 продовжував проживати у спірному будинку. Під час укладення договору ОСОБА_4 помилився щодо обставин, що мають істотне значення, відтак, такий правочин має бути визнано недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

Застосовуючи положення ч. 2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 зазначено, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року в справі № 445/1011/17 зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування норм ст. 229 ЦК України. Водночас, щодо можливості оскарження правочинів укладених під впливом помилки, необхідно враховувати, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 910/12959/18, від 07 липня 2022 у справі № 914/1967/19).

Так, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (постанова Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21, провадження № 61-16731св24).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним (постанови від 23 травня 2024 року у справі № 501/3591/21 (провадження № 61-8606св23), від 21 лютого 2025 року у справі № 363/112/23 (провадження № 61-17020св24).

Судом встановлено, що 19 травня 2016 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар 3/5 частин житлового будинку під номером АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Довбня І.В.

Згідно п. 6 договору, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, і гарантує, що частина житлового будинку, яка є предметом цього договору, на момент його укладання, нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, не заставлена.

За п. 9 договору, дарувальник та обдарований засвідчили, що договір укладено не про людське око; договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Доказів, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 потребував догляду чи сторонньої допомоги через свій незадовільний стан здоров`я чи матеріальне забезпечення матеріали справи не містять.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини щодо відсутності у її брата ОСОБА_4 волевиявлення під час укладення договору дарування чи неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Не підтверджено належними доказами посилання позивача на те, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_4 помилився щодо його правової природи.

Враховуючи, що ОСОБА_4 добровільно уклав договір дарування належної йому частини будинку та підписав його, а також відсутність доказів на підтвердження укладення вказаного правочину під впливом помилки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, ВерховнимСудом у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 зазначено про те, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в ст. 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що після укладення договору дарування ОСОБА_4 продовжував проживати у спірному будинку до своєї смерті.

Доводи апеляційної скарги про те, що брат позивача мав проблеми зі здоров`ям та зловживав алкоголем, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не є доказом того, що ОСОБА_4 потребував догляду чи сторонньої допомоги у зв`язку із незадовільним станом здоров`я чи матеріальним забезпеченням.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано не взято до уваги покази свідка ОСОБА_5 , колегія суддів оцінює критично, оскільки самі лише пояснення свідків (за відсутності інших доказів) не можуть бути єдиною підставою для визнання укладення договору дарування під впливом помилки.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, судомпершої інстанції правильно взято до увагивідсутність доказів на підтвердження укладення ОСОБА_4 спірного правочину внаслідок обману, помилки щодо природи правочину чи неправильного сприйняття фактичних обставин договору.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 26 листопада 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 15 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: Є.П. Євграфова

С.Г. Музичко