Номер провадження 2/754/5031/25
Справа №754/6780/25
РІШЕННЯ

Іменем України

01 вересня 2025 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Кирилова А.А.

за відсутності сторін

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 серпня 2021 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 уклав Договір позики б/н від 03.08.2021 р. згідно з умовами якого ОСОБА_1 , як позикодавець, передав у власність ОСОБА_2 , як позичальнику, кошти в сумі 2534111 грн., що еквівлентно 94400 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути вказану суму до 03.02.2022 р.

Також, того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 за Договором позики, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пітон» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки б/н від 03.08.2021 року, за умовами якого ТОВ «Пітон» на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики передало нерухоме майно в іпотеку ОСОБА_1 як іпотекодержателю.

Водночас, ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав та не повернув кошти ОСОБА_1 .

Як наслідок, 24.06.2024 р. ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Манойла Н.Г. направив заяву на ім`я ОСОБА_2 про повернення коштів за договором позики, а також пені за весь період прострочення в розмірі 1299549,89 грн.

Таким чином, внаслідок недобросовісних дій ОСОБА_2 та невиконання взятих на себе зобов`язань за Договором позики відж 03.08.2021 ., ОСОБА_1 вимушений звернутися до Деснянського районного суду м. Києва з даною позовною заявою та просить суд стягнути з ОСОБА_2 як боржника заборгованість за Договором позики, а також пеню на суму заборгованості в розмірі наведеному далі.

Розрахунок суми заборгованості ОСОБА_2 перез ОСОБА_1 складає: 2 534 111 грн., що еквівалентно 94400 доларів США.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

14 травня 2025 року на виконання вимог ухвали суду представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року призначено підготовче засідання по названій справі.

Представник позивача подав заяву про розгляд підготовчого розгялу справи без участі позивача та його представника.

Відповідач до підготовчого розгляду не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, причини неявки суду не повідомляв.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 03 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. зареєстровано в реєстрі за №3493 у відповідності до якого Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в розмірі 2534111, 36 грн., що в долларовому еквіваленті становить 94400 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент укладення цього договору та зобов`язується повернути позикодавцеві у термін до третього лютого 2022 року включно таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до п. 1договору, позика повертається позикодавцем готівкою або на картковий рахунок позичальника ( НОМЕР_1 , відкритого в Універсал Банку) за наступним графіком:

1.1.До 03.09.2021 року - 64426 грн.56 коп., що в долларовому еквіваленті становить 2400доларів США 00 центів;

1.2.До 03.10.2021 року - 64426 грн. 56 коп., що в долларовому еквіваленті становить 2400доларів США 00 центів;

1.3.До 03.11.2021 року - 64426 грн. 56 коп., що в долларовому еквіваленті становить 2400доларів США 00 центів;

1.4.До 03.12.2021 року - 64426 грн. 56 коп., що в долларовому еквіваленті становить 2400доларів США 00 центів;

1.5.До 03.01.2022 року - 64426 грн. 56 коп., що в долларовому еквіваленті становить 2400доларів США 00 центів;

1.6.До 03.02.2021року - 2211978 грн. 56 коп., що в долларовому еквіваленті становить 82400 доларів США 00 центів.

Відповідно до п.2 договору за прострочення виконання зобов`язань за цим договором щодо повернення суми позики позичальник виплачує пеню в розмірі 1073 грн. 78 коп. що в долларовому еквіваленті становить 40 доларів США, за кожен день прострочення починаючи з першого дня прострочення.

Відповідно до п.9 Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором Сторони зобов`язуються в порядку та в стоки, визначені цим договором, укласти договір іпотеки, відповідно до якого позичальник передає в іпотеку позикодавцю нерухоме майно яким є нежилі приміщення столярної майстерні в літ «К», АДРЕСА_1 , загальною площею 175.1 кв.м.

03 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки відповідно до якого іпотекодавець Товариство з обмеженою відповідальністю «Пітон» від імені якого діє директор ОСОБА_2 та іпотекодержатель ОСОБА_1 посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. та зареєстрований в реєстрі за №3494 у відповідності до якого згідно п.1.1. Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору позики передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку та на умовах, визначених цим договором нерухоме майно, яким є: нежилі приміщення столярної майстерні в літ. «К», АДРЕСА_1 , загальною площею 175.1 кв.м.

П.1.3. договору договірна оцінка прелмеиту іпотеки, що узгоджена сторонаи, складає 2 684 440 грн., що в долларовому еквіваленті становить 100 000 доларів США за офеційним курсом НБУ.

Одночасно наложена заборона відчуження зазначеного договору майна - нежилих приміщень столярної майстерні в літ «К», які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Пітон», до припинення договору, зареєстровано в реєстрі за № 3495.

24.06.2024 р. ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Манойла Н.Г. направив заяву на ім`я ОСОБА_2 про повернення коштів за договором позики, а також пені за весь період прострочення в розмірі 1299549,89 грн.

Грошові кошти станом на час звернення до суду позивачу не повернуті.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереcи фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України.

Так, як своїх зобов`язань за договором від 03.08.2021 ОСОБА_2 добровільно та належним чином не виконує, при цьому від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання не звільняється, то у позивача виникло право вимагати від боржника сплати заборгованості за вказаним договором у судовому порядку.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за договором позики підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» - іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частинами 1, 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є не чинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Судом було створено усі умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відтак, пред`явлений позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за договором у розмірі 2534111 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя: