КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/3166/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мельник Таїсії Миколаївни в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року у складі судді Фролової І.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення заборгованості по заробітній платі та скасування запису в трудовій книжці,-

В С Т А Н О В И В :

У січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом у якому просила:

- стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за весь період затримки по день ухвалення судового рішення (станом на 31 січня 2022 року - 146 461 грн 14 коп), інфляційні збитки - 683 грн 48 коп, суму процентів в розмірі 3% річних - 742 грн 33 коп;

- скасувати запис № 36 у трудовій книжці ( НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 від 31 жовтня 2021 року «Звільнена із займаної посади відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати»;

- стягнути судові витрати з відповідача.

Позов обґрунтовано тим, що 15 вересня 2016 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного бухгалтера - начальника управління планування фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Національної академії державного управління при Президентові України.

Указом Президента «Про впорядкування використання об`єктів державної власності, що перебувають в управлінні Державного управління справами» № 487 від 05 листопада 2020 року, яким майно відповідача було передано до сфери управління МОН України.

24 лютого 2021 року КМУ своїм розпорядженням «Деякі питання реорганізації закладів освіти» № 147-р реорганізував Національну академію державного управління при Президентові України шляхом її приєднання до Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

13 жовтня 2021 року головою комісії з реорганізації Національної академії було видано Наказ № 612-ос про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Проте наказом голови комісії з реорганізації Національної академії № 613-ос від 28 жовтня 2021 року було скасовано наказ № 612-ос про звільнення ОСОБА_1 з роботи.

22 грудня 2021 року позивачці видали трудову книжку із записом про те, що остання звільнена із займаної посади 31 жовтня 2021 року.

Позивачка зауважує, що з 15 вересня 2016 року і по час подання даного позову вона продовжую виконувати обов`язки головного бухгалтера - начальника управління планування фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Національної академії державного управління при Президентові України. Одночасно цим позивачка жодних виплат не отримує, що порушує права останньої, у зв`язку з чим звернулася з вказаним позовом до суду.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2024 року замінено відповідача у справі на його правонаступника - Київський національний університет імені Тараса Шевченка.

Позивачкою неодноразово подавалися заяви про збільшення позовних вимог в частині розміру заборгованості по заробітній платі й остаточною заявою від 02 травня 2024 року просила стягнути на її користь середню заробітну плату за весь період затримки, що становить 1 764 166 гривень 47 копійок, інфляційні збитки - 175 823 грн 78 коп, суму процентів в розмірі 3% річних - 58 774 грн 58 коп, а всього разом - 1 998 764 грн 83 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Мельник Т.М. в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченка, просить скасувати рішення суду першої інстанції та здійснити розподіл судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивачка, яка, як вона стверджує, подовжувала працювати на посаді головного бухгалтера, мала б нести відповідальність за цільове використання бюджетних коштів, не повернула отриману вихідну допомогу, чим визнала факт свого звільнення.

Звертає увагу суду на те, що фактом, який свідчить про визнання позивачкою свого звільнення та не існування після дати звільнення трудових відносин між нею та Академією, є отримання ОСОБА_1 у грудні 2021 року трудової книжки, про що вона написала відповідну розписку без жодного зауваження та без зобов`язання повернути трудову книжку (копію розписки позивачка надала до матеріалів справи).

Вказано, що районним судом не надано оцінки доводам відповідача про те, що наказ від 28 жовтня 2021 року № 613-ос про скасування наказу від 13 жовтня 2021 року № 612-ос не видавався.

Крім того, якщо позивачка виконувала трудові обов`язки за посадою головного бухгалтера Академії, то до її компетенції входило нарахування заробітної плати, в тому числі і собі, але вона після 31 жовтня 2021 року цього не робила, усвідомлюючи, що не має таких повноважень.

Вважає, що оскільки позивачка стверджує, що вона працює і вважає себе не звільненою, то мала б просити суд зобов`язати відповідача нарахувати та стягнути заробітну плату, а не середній заробіток (як вона просить), а вказана норма Постанови №100 не передбачає її застосування для нарахування заробітної плати, тому не може бути правовою підставою для обґрунтування рішення у цій справі.

Посилається на те, що після прийняття оскаржуваного рішення Університету стало відомо, що протягом 2022-2024 років позивачка переважну частину часу знаходилася за межами України (зокрема з листопада 2022 по вересень 2023 та інші періоди), що ще раз підтверджує невиконання нею будь-якої роботи.

Окрім цього, рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних збитків та 3% річних також є незаконним. Відповідач не має жодної заборгованості перед позивачкою, яка звільнена з 31 жовтня 2021 року, отримала повний розрахунок при звільненні, забрала трудову книжку та більше не виконувала жодної роботи за раніше займаною посадою.

Вказує, що до розрахунку, який надала позивачка для встановлення суми стягнення у цій частині включені незрозумілі, нічим не підтверджені суми заробітної плати. Також відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», дію Закону України «Про Індексацію грошових доходів населення» було зупинено на 2023 рік.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мельник Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року - без змін.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні адвокат Мельник Т.М. в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченка просила апеляційну скаргу задовольнити, адвокат Мельник Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Таким вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 15 вересня 2016 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного бухгалтера - начальника управління планування фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Національної академії державного управління при Президентові України (а.с. 119 т.1).

24 лютого 2021 року КМ України своїм розпорядженням «Деякі питання реорганізації закладів освіти» № 147-р реорганізував Національну академію державного управління при Президентові України шляхом її приєднання до Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

На виконання вищевказаного розпорядження Міністерством освіти і науки України було видано наказ від 16 березня 2021 року № 316 «Про реорганізацію закладів освіти» й відповідно до додатку даного наказу ОСОБА_1 за посадою була включена до складу комісії з реорганізації Національної академії державного управління при Президентові України (а.с. 22-30 т.1).

13 жовтня 2021 року головою комісії з реорганізації Національної академії видано наказ № 612-ос від ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади (а.с. 42 т.1).

З наказом позивачка була ознайомлена 13 жовтня 2021 року (а.с. на звороті 42 т.1).

28 жовтня 2021 року головою комісії з реорганізації Національної академії було видано наказ № 613-ос, яким скасовано наказ № 612-ос про звільнення ОСОБА_1 з роботи (а.с. 43 т.1)

З указаним наказом позивачка була ознайомлена 01 листопада 2021 року (а.с. 43 на звороті т.1).

Відповідно до розписки від 22 грудня 2021 року позивачка отримала трудову книжку із записом №36 про те, що вона звільнена із займаної посади 31 жовтня 2021 року відповідно до наказу № 612-ос від 13 жовтня 2021року (а.с. 44 т.1).

Згідно даних виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Національну академію державного управління при Президентові України як юридичну особу припинено 23 липня 2023 року (а.с. 194-195 т.2).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування запису в трудові книжці.

Як установлено, наказом № 612-ос від 13 жовтня 2021 року голови комісії з реорганізації Національної академії Білявської О., ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера-начальника управління планування фінансів, бухгалтерського обліку і звітності Національної академії державного управління при Президентові України з 31 жовтня 2021 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги (а.с. 42 т.1).

Згідно матеріалів справи, на підставі зазначеного наказу у трудову книжку ОСОБА_1 було внесено відповідний запис №36 (а.с.119, 120 т.1).

Разом з тим, наказом № 613-ос від 28 жовтня 2021 року голови комісії з реорганізації Національної академії Білявською О. скасовано наказ № 612-ос від 13 жовтня 2021року про звільнення ОСОБА_1 (а.с. 43 т.1).

Отже, наказ, на підставі якого було здійснено запис у трудову книжку, у подальшому було скасовано.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про наявність правових підстав щодо скасування запису в трудовій книжці ОСОБА_1 , остільки у подальшому наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, було скасовано.

Оспорюючи рішення суду в зазначеній частині вимог, представник відповідача піддав сумніву наявність наказу № 613-ос, вважаючи його підробленим з посиланням на те, що після звільнення на підставі наказу № 612-ос позивачка не виконувала трудових обов`язків, отримала розрахунок та трудову книжку.

Між тим, отримання ОСОБА_1 у якості розрахунку грошових коштів та трудової книжки не є безумовною підставою для висновків про недійсність наказу у матеріалах справи відсутні докази на спростування факту видачі наказу №613-ос уповноваженою на те посадовою особою.

Згідно долучених до справи матеріалів засідання Комісії, створеної наказом ректора університету № 459-32 від 04 червня 2024року для з`ясування наявності документів, які підтверджують або спростовують звільнення ОСОБА_1 , зокрема, пояснень О. Білявської , голови комісії з реорганізації Національної академії, яка повідомила про відсутність у неї документів, які б підтверджували або спростовували доводи позовної заяви ОСОБА_1 .

Також членом Комісії С. Черноус підтверджено факт дослідження Комісією ксерокопії наказу № 613-ос, а також журналу реєстрації наказів НАДУ з наявними у ньому записами про реєстрацію наказів № 612-ос та 613-ос, виданих уповноваженою особою - головою Комісії з реорганізації Національної академії.

Окрім цього, підлягає врахуванню і та обставина, що рішенням Комісії від 12 червня 2024 року у зв`язку з відсутністю оригіналу наказу № 613 -ос серед документів, переданих комісією з реорганізації Національної академії, його визнано таким, що імовірно, є підробленим, а тому з метою відповідної перевірки, рекомендовано відповідним посадовим особам звернутися з запитом до податкової інспекції про працевлаштування ОСОБА_1 та правоохоронних органів - з заявою про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 237, 238 т.1).

Між тим, до справи не долучено доказів, які б свідчили про виконання рекомендацій згаданої Комісії, рівно як і факт підробки наказу № 613-ос.

Посилання представника відповідача про те, що у липні 2023 року Національну академію як юридичну особу було припинено шляхом приєднання до університету й за наслідками реорганізації не всі документи було передано правонаступнику академії апеляційний суд відхиляє, остільки як установлено, з позовом у суд ОСОБА_1 звернулася протягом місяця з дати отримання трудової книжки - у січні 2022 року та задовго до внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру, а тому відповідач мав об`єктивну можливість перевірити підстави, якими обґрунтовано позов, заявлений позивачкою, а також на його спростування надати належні докази.

Матеріали справи свідчать про безспірну обізнаність відповідача про перебування на вирішенні суду указаного спору у листопаді 2022 року, що підтверджується змістом заяви представника університету від 30 листопада 2022 року, адресованої суду першої інстанції (а.с. 156,157 т.1).

Між тим, доказів на спростування вимог позову про скасування наказу, відповідачем надано не було.

Відповідно до справи, про перебування в провадженні суду поданої по справі ОСОБА_1 позовної заяви, була обізнана й Національна академія державного управління при Президентові України (а.с. 148 т.1), проте відповідальна особа комісії з реорганізації Національної академії будь-яких заперечень, пояснень з належними доказами до справи не долучила.

Головою комісії з реорганізації Національної академії О. Білявською належними доказами не спростовано факт видачі нею наказу № 613-ок від 28 жовтня 2021 року про скасування наказу № 612-ок про припинення з позивачкою трудових відносин.

А та обставина, що оригінал наказу № 613-ос був відсутнім у пакеті документів, переданих університету за наслідками реорганізації Національної академії, з урахуванням наявних у справі матеріалів, не може бути визнано безумовним доказом його відсутності взагалі.

Окрім цього підлягає врахуванню і та обставина, що згідно наказу Міністерства освіти й науки України № 316 від 16 березня 2021 року університет є правонаступником прав та обов`язків Національної академії фактично з дати видачі наказу про реорганізацію шляхом приєднання й таке правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення академії, як юридичної особи.

Отже, перебування на вирішенні суду з січня 2022 року заявленого по справі ОСОБА_1 позову про скасування наказу надає підстави для визнання неспроможними посилання представника університету про те, що лише у червні 2024 року за наслідками перевірки законності звернення позивачки у суд із позовом, Комісією, створеною наказом ректора, було встановлено відсутність оригіналу наказу № 613-ок з-поміж документів, переданих відповідною комісією.

Матеріалами справи не доведено вину ОСОБА_1 у відсутності в відповідача оригіналу наказу № 613-ос від 28 жовтня 2021 року, копію якого нею долучено до матеріалів позовної заяви та згідно неспростованого запису отримано у роботодавця 01 листопада 2021 року (а.с. 42 т.1), в той час як матеріалами перевірки та наданими представником університету поясненнями підтверджено відображення наказів № 612 -ос та 613-ос у Журналі реєстрації наказів Національної академії.

Докази підробки наказу № 613-ос матеріали справи не містять.

Як установлено, недійсним чи нечинним наказ № 613-ос від 28 жовтня 2021 року не визнано, відповідний запис у Журналі реєстрації наказів Національної академії не скасовано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав про задоволення позову щодо скасування запису № 36 у трудовій книжці ОСОБА_1 .

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заробітної плати погодитися неможливо.

Так, вирішуючи зазначений спір, районний суд керувався вимогами ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнавши доведеним факт вимушеного прогулу та наявність підстав до стягнення у зв`язку з цим на користь позивачки середнього заробітку, суд керувався положеннями п.8 постанови КМ України №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», та визначав такий з урахуванням виплат ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували події шляхом їх ділення на кількість робочих днів.

Разом з тим, районний суд не врахував предмет позову з яким ОСОБА_1 звернулася у суд за захистом своїх прав - про стягнення заробітної плати як особі, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а ця обставина виключає правові підстави для висновків про необхідність оплати позивачці заробітної плати як за вимушений прогул.

При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою, що питання оплати праці працівника, який перебуває у трудових відносинах з підприємством, установою, організацією врегульовано положеннями ст. 21, 94, 115 КЗпП України, якими визначено умови та порядок та строки оплати праці працівника власника або уповноваженого ним органу як винагороду за виконану роботу.

Також у якості доказу про доходи ОСОБА_1 , суд керувався довідкою про доходи позивачки за вересень, жовтень 2021 року, видану 25 січня 2022 року (а.с. 12 т.1).

Між тим, суд не звернув увагу, що указана довідка створена самою ОСОБА_1 , фактично в умовах реального конфлікту інтересів, остільки відповідно до справи, як головний бухгалтер була включена до комісії з реорганізації Національної академії та як посадова особа юридичної особи публічного права, в силу Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язана не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Також підлягає врахуванню і та обставина, що зміст долученої до справи довідки про середню заробітну плату (дохід), складену ОСОБА_1 , у якій відображено дохід позивачки у жовтні 2021 року не відповідає розміру фактично здійснених на її користь роботодавцем виплат, засвідчених у розрахунковому листі за жовтень 2021року (а.с.40 т.2).

Окрім цього, всупереч правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 711/4010/13 про те, що до трудових відносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються, суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідача 3% річних, в сумі 58 774 грн 58 коп, як відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Стягуючи інфляційні збитки, в сумі 175 823 грн 78 коп за період з 01 січня 2021 року по 30 квітня 2024 року, районний суд керувався положеннями ст. 34 Закону України «Про оплату праці», яка кореспондується з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» відповідно до яких компенсація працівникові втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Між тим, суд першої інстанції не врахував Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2023рік», згідно яких дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» зупинено на 2023 рік, що виключає підстави до нарахування індексації заробітної плати за 2023рік.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення проводиться наростаючим підсумком, починаючи з 01 січня 2024 року й з урахуванням індексу споживчих цін нарахування судом індексації заробітної плати за заявлений період 2024 року є необґрунтованим.

Не підтверджено у рішенні суду доказами й факт виконання позивачкою трудових обов`язків.

Отже, вирішуючи заявлений по справі спір в частині вимог про стягнення заробітної плати, трьох відсотків річних та інфляційних районний суд неправильно застосував норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду в зазначеній частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового судового рішення про відмову у позові з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. У разі відсутності працівника на робочому місці у табелі обліку використаного робочого часу проставляється позначка «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин.

Отже, враховуючи вимоги Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розкладу, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей. Отже, згідно з наведеними вище положенням трудового законодавства, роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі №2040/7558/18.

Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 493/2031/17 дійшов також висновку, що належним підтвердженням кількості фактично відпрацьованих годин, є табель обліку використання робочого часу.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Верховний Суд у постанові від у справі № 242/3051/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі встановив, що «Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків).

Суди, установивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог про розмір заробітної плати та по її заборгованості за спірний період, унаслідок чого є непідтвердженим і розрахунок про стягнення заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та компенсації у зв`язку з порушенням термінів її виплати, дійшли правильних висновків щодо відмови у позові за недоведеністю».

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), вказала, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернула увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Звертаючись до суду з позовом у січні 2022 року, позивачка вказала про виконання нею трудових обов`язків протягом листопада 2021 року - січня 2022 року та наявність у відповідача перед нею заборгованості із заробітної плати.

У подальшому, позивачка неодноразово подавала заяви про збільшення позовних вимог в частині оплати праці й остаточно просила провести відповідні нарахування з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних по 30 квітня 2024 року (а.с. 220, 221 т.1).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази виконання посадових обов`язків у заявлений у позові період, відсутні жодні відомості щодо нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за період з листопада 2021 року по січень 2022 року, як і відсутні належні докази посадового окладу позивачки у вказаний період - штатні розписи, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжні відомості.

Відповідач заперечує виконання позивачкою роботи, яка мала бути оплачена, в обґрунтування чого зазначено, що ОСОБА_1 з листопада 2021 року будь-яких трудових функцій за посадою, передбачених посадовою інструкцією, не виконувала, тому відсутні підстави для нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

В обґрунтування доводів виконання трудових обов`язків протягом листопада 2021 року - січня 2022року, до матеріалів справи долучено підписану ОСОБА_1 як головним бухгалтером, а також головою комісії з реорганізації Національної академії заяву до Держказначейства про закриття рахунків, довідку про використання бюджетних коштів (а.с. 64, 65 т.1).

Між тим, у справі відсутні докази направлення указаних матеріалів до відповідного органу.

Не може бути визнана доказом виконання трудових обов`язків й долучена до справи фінансова звітність адресована Головному управлінню державної казначейської служби України у м. Києві, за підписом позивачки, остільки не містить підпису голови комісії та не підтверджує факт направлення заявлених документів адресату.

Долучена до справи виписка від 08 грудня 2021 року також не засвідчує факт виконання ОСОБА_1 посадових обов`язків, остільки її дійсність матеріалами справи не підтверджено.

Долучена до справи видана на ім`я ОСОБА_3 довідка за підписом позивачки, у відсутність підпису її головою комісії, не може бути доказом у справі, остільки складена неуповноваженою особою.

Апеляційний суд звертає увагу, що надана позивачкою ксерокопія журналу видачі ключів на постах на предмет відповідності його оригіналу належним чином не засвідчена, остільки містить відмітку про відповідність оригіналу, зроблену позивачкою, в той час як такі дії вчиняти ОСОБА_1 не уповноважена.

До того ж не підтверджує факт виконання позивачкою посадових обов`язків у відповідності до положень трудового законодавства з урахуванням відсутності табелю обліку робочого часу та нарахування заробітної плати за виконану роботу.

Отже, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 обіймала посаду головного бухгалтера - начальника управління планування фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Національної академії державного управління при Президентові України й відповідно до посадових обов`язків мала б нараховувати у спірний період заробітну плату, у тому числі і собі як працівнику академії, а також оформити довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату, чого зроблено не було.

Таким чином, матеріалами справи і жодним наданим позивачкою доказом не доведено як факт виконання трудових обов`язків, так і розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо), та їй не виплачена.

Зазначене у сукупності з іншими матеріалами справи свідчить про невиконання позивачкою у заявлений період посадових обов`язків, що виключає правові підстави для висновків про обов`язок роботодавця оплатити працю позивачки та свідчить про незаконність висновків районного суду про виконання позивачкою своїх обов`язків й наявність підстав до стягнення на її користь середнього заробітку.

За наведених підстав не узгоджуються з положеннями матеріального закону й вимоги ОСОБА_1 у прохальній частині позову про стягнення з відповідача середньої заробітної плати.

Апеляційний суд враховує, що працівник є завідомо слабшою стороною, ніж роботодавець у трудових відносинах, проте зваживши на посаду, яка обіймала позивачка, вона повинна була знати порядок оформлення роботодавцем відповідних документів, зокрема довідок щодо наявності боргу по заробітній платі не могла не знати про порядок і спосіб підтвердження факту наявності заборгованості по заробітній платі шляхом надання відповідної довідки як головним бухгалтером.

Отже, заявляючи вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі позивачка мала довести той факт, що вона дійсно виконувала роботу і, відповідно, має право на її оплату, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

З урахуванням посади, позивачка зобов`язана була надати докази нарахування заробітної плати за виконану роботу у відповідності до табелю виходу на роботу та визначити суму заборгованості щодо оплати праці, яка у зв`язку з цим виникла.

Проте належні та допустимі докази в зазначеній частині вимог до справи не долучено.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно статей 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 12, 49, 64, 81, 89 ЦПК України особа, яка бере участь в справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Отже, апеляційний суд, виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях та те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження як факту виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків з листопада 2021 року по січень 2022 року так і наявності заборгованості з оплати праці, дійшла висновку про відмову у позові в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та інфляційних.

У задоволенні вимог про стягнення трьох відсотків річних слід відмовити у зв`язку з тим, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а тому за результатами розгляду з позивачки підлягає стягненню частково й судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги у розмірі 16 995 грн 10 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мельник Таїсії Миколаївни в інтересах Київського національного університету імені Тараса Шевченка задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка (, адреса: 01033, м. Київ, вул. Володимирська, 60) судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору під час подання апеляційної скарги, в сумі 16 995 грн 10 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: