С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
________________________________________________________________________________________
Провадження 2-з/760/165/25
У Х В А Л А

І. Вступна частина

09 вересня 2025 року Солом`янський районний суд міста Києва

в складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

розглянув заяву Позивача про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної залиттям квартири.

ІІ. Описова частина

В провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 156 316,00 гривень, заподіяної залиттям квартири АДРЕСА_1 , внаслідок залиття з квартири АДРЕСА_2 за тією ж адресою.

У судовому засіданні 09.09.2025 Позивач підтримав раніше подану заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Свою заяву Позивач мотивує тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі його задоволення, оскільки Відповідачі, як батьки малолітніх власників вказаної квартири ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), можуть вжити заходів для її відчуження чи обтяження (наприклад, шляхом продажу, дарування або застави) з отриманням дозволу від органу опіки та піклування, що призведе до залучення нових власників як сторін у справі та ускладнить відшкодування шкоди.

Позивач посилається на те, що квартира є достатнім об`єктом для забезпечення виконання судового рішення, а накладення арешту є пропорційним заходом, який надмірно не порушує права Відповідачів.

ІІІ. Мотивувальна частина

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, забезпечення позову є винятковим механізмом, спрямованим на збереження статус-кво у правовідносинах сторін до остаточного вирішення спору, і його застосування повинно бути обґрунтованим, пропорційним та співмірним з заявленими вимогами, з урахуванням балансу інтересів усіх учасників процесу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Ця норма підкреслює, що заходи забезпечення позову, зокрема арешт, можуть застосовуватися виключно до майна, яке належить відповідачеві або пов`язане з ним у спосіб, що безпосередньо забезпечує виконання його зобов`язань перед позивачем.

Водночас, законодавство не дозволяє довільне поширення таких заходів на майно третіх осіб, які не є учасниками справи, оскільки це могло б порушити принципи процесуальної рівності, пропорційності та захисту прав власності, гарантовані Конституцією України та Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, що вимагає від суду оцінки не лише потенційних ризиків, але й відповідності пропонованого заходу суті спору та статусу сторін. У контексті цивільного процесу забезпечення позову не може слугувати інструментом для обмеження прав осіб, які не залучені до справи, оскільки це суперечило б фундаментальним принципам цивільного судочинства, викладеним у ст. 4 ЦПК України, яка гарантує кожній особі право на судовий захист лише в порядку, встановленому законом, без необґрунтованого втручання в права інших.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Ця постанова наголошує на необхідності ретельної перевірки обставин, включаючи ідентифікацію майна, на яке проситься забезпечувальний захід, та його зв`язок з відповідачем, аби уникнути зловживань процесуальними правами та забезпечити справедливість розгляду.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що Відповідачами у даній справі є виключно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які притягуються до відповідальності як батьки малолітніх осіб відповідно до норм Цивільного кодексу України (зокрема, ст. 1178 ЦК України), що регулюють відшкодування шкоди, завданої малолітніми.

Однак, Позивач просить накласти арешт на нерухоме майно (квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ), яке, за наданими ним самим доказами (Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 421616202 від 08.04.2025), належить не Відповідачам, а іншим особам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які, ймовірно, є малолітніми дітьми Відповідачів, але не є учасниками даної цивільної справи.

Таким чином, запропонований захід забезпечення позову спрямований на обмеження прав власності третіх осіб, які не залучені до процесу, що не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України щодо належності майна відповідачеві. Навіть за умови, що Відповідачі як батьки здійснюють управління майном малолітніх відповідно до ст. 32 ЦК України, це не дає підстав для автоматичного поширення забезпечувальних заходів на майно дітей без їх залучення як співвідповідачів або третіх осіб, оскільки таке поширення могло б порушити принцип індивідуальної відповідальності та пропорційності, а також створити перешкоди для нормального користування майном, не пов`язані безпосередньо з позовними вимогами.

Суд не вбачає достатніх доказів реальної загрози відчуження саме цього майна в спосіб, що унеможливить виконання рішення, а обґрунтування Позивача базується на припущеннях, які не підтверджені конкретними фактами, такими як спроби Відповідачів отримати дозвіл на відчуження від органу опіки.

Застосування арешту в такому разі не є співмірним з позовними вимогами, і могло б призвести до необґрунтованого обмеження прав малолітніх осіб, захищених спеціальними нормами сімейного та цивільного законодавства. У зв`язку з цим підстав для задоволення заяви суд не вбачає, оскільки запропонований захід не відповідає критеріям необхідності, пропорційності та зв`язку з майном Відповідачів.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст.149-150 ЦПК України, суд ухвалив:

1.У задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

2.Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: