Провадження №2/592/2955/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі головуючого судді Костенко В.Г., з участю секретаря судового засідання Сидоренко Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-ІНЖИНІРИНГ» про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення боргу по заробітній платі та вихідної допомоги,

УСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-ІНЖИНІРИНГ» (далі відповідача).

Позивач просить змінити формулювання підстав звільнення та визнати її звільненою з роботи 23.07.2025 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з причин порушення підприємством законодавства про працю, стягнути з відповідача борг по заробітний платі, з урахуванням вихідної допомоги, у загальному розмірі 225 333 грн 09 коп..

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що працювала начальником відділу автоматизації технічної підготовки виробництва управління корпоративної інформаційної системи управління підприємством у відповідача, але заробітна плата виплачувалася нерегулярно. У зв`язку з цим утворилась заборгованість по заробітній платі станом на день звільнення у сумі 191 977 грн 74 коп.. 14.07.2025 подала заяву про звільнення з 23.07.2025 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з систематичним порушенням строків виплати заробітної плати. Однак наказом товариства №1053/ВК від 22.07.2025 її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що є істотним порушенням законодавства про працю. До того ж, в день звільнення, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати у сумі 191 977 грн 74 коп.. З такими діями відповідача не погоджується. Вважає, що має право на звільнення з цих підстав, на виплату відповідачем заборгованості по заробітній платі та допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 33 355 грн 35 коп..

Відповідач відзив на позовну заяву не подав.

В судове засідання сторони не з`явилися, про поважність причин неявки не повідомляли.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 25.08.2025 судом прийнято позовну заяву і відкрито провадження у справі. Судовий розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про судове засідання о 09-50 год. 18.09.2025.

Цією ухвалою відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву і усіх доказів суду з дня отримання ухвали.

Суд на підставі ч. 5 ст. 14 ЦПК України через електронний кабінет у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи направив відповідачу копії зазначеної ухвали та позовної заяви з додатками. Однак відповідач відзив не подав й не повідомив про причини неподання.

Фактичні обставини, встановлені судом

Позивачка працювала у відповідача на посаді начальника відділу автоматизації технічної підготовки виробництва управління корпоративної інформаційної системи управління підприємством. Середньомісячна заробітна плата позивачки становила 11 118 грн 45 коп. без відрахування ПДФО та військового збору, згідно з розрахунку, наведеного в позовній заяві.

Також суд встановив, що відповідач нерегулярно сплачував заробітну плату позивачу. У зв`язку з цим утворилася заборгованість, яка станом на липень 2025 року складає 191 977 грн 74 коп., що підтверджується розрахунковим листом за липень 2025 року, копія якого містяться в матеріалах справи.

Зокрема, згідно розрахункових листів згідно розрахункових листів за січень, лютий, березень, квітень, липень 2025 року вбачається, що заборгованість перед позивачкою послідовно збільшувалася.

14.07.2025 позивачка подала відповідачу заяву про звільнення з 2307.2025 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з систематичним порушенням строків виплати заробітної плати. 22.07.2025 відповідач видав наказ № 1053/ВК, яким звільнив позивачку 23.07.2025 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Встановлені факти підтверджуються трудовою книжкою позивачки, розрахунковими листами, заявою про звільнення, наказом про звільнення, копії яких додані до матеріалів справи.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

З встановлених обставин справи вбачається, що спірні правовідносини є трудовими та врегульовані ст.ст. 43, 64 Конституції України, ст.ст. 1, 13 Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 235 КЗпП України.

У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положеннями ст. 2 КЗпП України регламентовано, що право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається (абз. 4 ст. 22 КЗпП України).

Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Нормами ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Вказівка працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 22.05.2013 по справі № 6-34цс13, від 20.06.2018 по справі № 161/10759/16-ц та від 01.02.2018 по справі № 757/25503/15-ц.

Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із заяви позивачки про звільнення від 14.07.2025, вона просила звільнити її з займаної посади за власним бажанням з мотивів систематичного порушення строків виплати заробітної плати. Даний факт встановлений судом та повністю підтверджується копіями розрахункових листків, зазначеною заявою, доданих до матеріалів позовної заяви.

Будь-яких доводів та аргументів на спростування встановлених обставин, документу, що підтверджує проведення повного розрахунку, відповідачем надано не було.

За правилом ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, зважаючи на викладене, наведені у заяві про звільнення позивачкою конкретні факти порушення відповідачем законодавства про працю в частині визначених строків виплати заробітної плати, які були підтверджені належними доводами під час судового розгляду, мали бути визнані роботодавцем, що є безумовною підставою для звільнення працівника саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відтак заявлені вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачкою.

Також з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі встановленому під час розгляду, тобто у сумі 191 977 грн 74 коп..

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України).

Згідно з п.п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Розділу ІІ вказаного Порядку, у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Розділу IV Порядку).

Згідно з Пунктом 8 Розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, , на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Так, середньомісячна заробітна плата позивачки становила 11 118 грн 45 коп. без відрахування ПДФО та військового збору, згідно з розрахунку, наведеного в позовній заяві.

Крім того, у відповідності до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

За таких обставин, з урахуванням положень вищезгаданого Поряду обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995, вихідна допомога, яка має бути виплачена позивачу при звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, становить 33 355 грн 35 коп. (11118,45х3). З цієї суми підлягають відрахуванню податки та військовий збір.

Ураховуючи наведене слід задовольнити позов у частині стягнення вихідної допомоги при звільненні у сумі 33 355 грн 35 коп., з якої підлягають відрахуванню податки та військовий збір.

Вирішення питання розподілу судових витрат.

За приписом ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачкою заявлено один позов немайнового характеру про визнання звільнення та два майнового характеру. Відтак згідно ст. 4 Закону України «про судовий збір» розмір судового збору з цих вимог становить 2 422 грн 40 коп. (1211,20+1211,20), який слід стягнути з відповідача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 12, 42, 77-80, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити повністю позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-ІНЖИНІРИНГ» (місцезнаходження: м. Суми, вул. Іллінська, 13, ) про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги.

Змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 , викладеної у наказі Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ІНЖИНІРИНГ» №1053/ВК від 22.07.2025.

Вважати ОСОБА_1 , начальника відділу автоматизації технічної підготовки виробництва управління корпоративної інформаційної системи управління підприємством, звільненою 23.07.2025 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з причини порушення підприємством законодавства про працю, з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-ІНЖИНІРИНГ».

Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-ІНЖИНІРИНГ» (місцезнаходження: м. Суми, вул. Іллінська, 13, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у сумі 191 977 грн 74 коп..

Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-ІНЖИНІРИНГ» (місцезнаходження: м. Суми, вул. Іллінська, 13, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 33 355 грн 35 коп. вихідної допомоги без відрахувань податків і зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-ІНЖИНІРИНГ» (місцезнаходження: м. Суми, вул. Іллінська, 13, ) на користь держави судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 18.09.2025.

Суддя В.Г. Костенко