ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м.Суми

Справа №591/3935/23

Номер провадження 22-ц/816/1087/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника адвоката Гаврилюк Надії Миколаївни

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2024 року, повний текст якого складено 16 грудня 2024 року, в складі судді Клименко А.Я, ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в:

22 травня 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Стегнія А.М., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що з 10 листопада 1979 року по 13 липня 2022 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У період шлюбу, вони придбали кооперативну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 07 липня 2003 року

Оскільки квартира придбана під час шлюбу, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому просив суд, визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути на його користь судові витрати.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2741 грн 68 коп. в рахунок відшкодування судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та її представник адвокат Гаврилюк Н.М., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати, що спірна квартира належить колишньому подружжю ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності і їх частки не є рівними. Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на частку в квартирі АДРЕСА_2 , пропорційно розміру внесених ним коштів, але не більше 32%.

Не заперечуючи факт перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з позивачем, вказують, що їх подружні стосунки неодноразово припинялися, вони не проживали разом, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету. Саме під час одного з таких періодів відповідачка за місцем роботи була прийнята в члени ЖБК-61 «Вікторія», і на склад сім`ї із двох осіб (вона та син), без врахування позивача, який з ними не проживав та не брав участі у сплаті першого внеску за 2-кімнатну кооперативну квартиру, їй був виданий ордер № 2020 від 19 квітня 1985 року на вселення до квартири разом із неповнолітнім сином.

Доводять, що спірна квартира не набувалася під час шлюбу, не придбавалася в інтересах сім`ї, оскільки позивач не входив до складу сім`ї члена житлового кооперативу, на нього житлова площа не надавалась, у ордері на вселення він не вказаний, як член сім`ї члена ЖБК. Загальна вартість квартири становила 7423 руб., перший внесок за квартиру становив 30 % її вартості був сплачений до отримання ордеру на квартиру в сумі 2500 руб.

ОСОБА_1 був засуджений до позбавлення волі із 02 грудня 1983 до 02 червня 1986 року перебував під вартою, подружні стосунки у них відновилися тільки з 1988 року. Повна вартість квартири була виплачена відповідачкою в 1992 році за рахунок отриманої заробітної плати, тому саме вона набула право власності на житло, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 .

Вважають, що при ухваленні рішення суд не врахував ступінь участі кожного з подружжя у придбанні спірної квартири. Вказує, що відповідачкою належними доказами підтверджено факт сплати 37 % вартості квартири за рахунок власних коштів, у подальшому, у періоди припинення шлюбних відносин, позивач також не давав коштів на оплату внесків за квартиру. Крім того позивач працював не постійно, мав сезонні заробітки, часто взагалі був без роботи, зароблені гроші витрачав виключно на свій розсуд, не рахуючись з інтересами сім`ї.

Також, ще в 2000 році позивач знявся з реєстрації у спірній квартирі, а починаючи з 2003 року і по теперішній час не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні платежі.

Відповідачка визнає незначну участь позивача у погашенні вартості кооперативної квартири і згодна виплатити йому грошову компенсацію за його частку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Стегній А.М., просить апеляційну скаргу залишити без змін, а рішення суду без задоволення. Доводить, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частинах. На підтвердження наявності у нього постійних доходів, позивач наводить дані трудової книжки, та доводить, що все життя утримував родину, вели спільне господарство, зароблені кошти ішли на виплату за спільно придбану квартиру.

Спростовуючи доводи відповідачки про відсутність його участі в утриманні квартири, вказує, що після розлучення вони продовжують спільно проживати, і за домовленістю між ним він купує продукти для спільного приготування їжі, а вона оплачує комунальні платежі.

Вважає, що відповідачкою не надано належних доказів того, що частка позивача в пайовому внеску за квартиру є меншою за її частку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 листопада 1979 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 13 липня 2022 року, мають двох повнолітніх синів (а.с. 68, 69).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 липня 2003 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 48-50).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна, за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, яка складається з двох жилих кімнат. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, НОМЕР_1 , 07 липня 2003 року, Сумська міськрада (а.с. 5).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Сумської міської РНД № 107 від 04 квітня 1985 року ОСОБА_2 , як член кооперативу № 61 «Вікторія» була включена до списку про надання квартир по АДРЕСА_3 (а.с. 51, 52).

ОСОБА_2 отримала ордер № 2020 від 19 квітня 1985 року на право зайняття квартири АДРЕСА_2 (а.с. 53).

За даними довідки від 09 червня 2003 року, виданій члену ЖБК-61 « ОСОБА_4 , яка є основним наймачем кооперативної квартири АДРЕСА_2 , про те, що вартість квартири 7423 руб., виплачена повністю у 3-му кварталі 1992 року (а.с. 54).

Першочерговий внесок за квартиру становив 30 % - 2500 грн (а.с. 55).

Тобто, квартира АДРЕСА_2 , була отримана в результаті пайової участі у житловому кооперативі.

Згідно звіту з належної оцінки майна вбачається, що оціночна вартість квартири, загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 548335,00 грн (без урахування ПДВ) (а.с. 6-15).

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснив, що він є двоюрідним братом позивача. Сторони по справі вели спільне господарство під час спільного проживання, ростили дітей, позивач весь час працював та отримував гарну заробітну плату і витрачав гроші на сім`ю.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що їх сім`ю знає 45 років, оскільки живуть в сусідніх будинках. Вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили як сім`я, позивач працював та отримував заробітну плату.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що її чоловік працював разом з ОСОБА_2 на одному підприємстві, а з квітня 1985 року вони мешкають в одному під`їзді. Дізналися, що в неї є чоловік, про гроші, які він отримував їй нічого не відомо. Відомо, що ОСОБА_2 погасила всю суму вартості квартири, а чиї гроші були їй невідомо.

Свідок ОСОБА_8 , яка є сусідкою ОСОБА_9 , повідомила суду, що в будинок заселилася з 1985 року, відомо, що позивач є її чоловіком. Про те, хто сплачував кошти за кооператив та скільки заробляв позивач їй не відомо. ОСОБА_9 працювала разом з її чоловіком. Про те що вони розведені дізналася недавно.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з доведеності факту перебування квартири АДРЕСА_2 , у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому вона підлягає поділу та визнання за позивачем право власності на 1/2 частку квартири.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

У ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в редакції, що діяла на час укладення шлюбу та початок сплати пайових платежів, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вказана норма узгоджується з нормами чинного законодавства України, зокрема статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні приписи містить ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (статті 69, 70 СК України).

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Зі змісту роз`яснень п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 26 лютого 2024 року у справі № 754/16992/15-ц, обов`язок доведення обставин, які б вказували на наявність підстав для відступлення від рівності часток подружжя у праві спільної власності покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ст. 15 ЗУ «Про власність» (1991 року) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

У ст. 16 ЗУ «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до п. 1 ст. 17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 384 ЦК України член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

У ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу і чинним законодавством про шлюб та сім`ю України (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів подружжя, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними

Виходячи із наведених норм матеріального права, установивши, що протягом періоду сплати пайових внесків до кооперативу за спірну квартиру, позивач та відповідач працювали (постійно чи періодично) та отримували дохід, пай за квартиру внесений подружжям ОСОБА_3 у ЖБК-61 «Вікторія» у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, тому, враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за ним на підставі ст.ст. 60, 70, 71 СК України, права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у сторін спільного бюджету з 1983 року суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки посилання на перебування позивача певний період під вартою не підтверджує відсутність спільного бюджету сторін. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сплата у 1985 році ОСОБА_2 першочергового пайового внеску (30 %) за квартиру та послідуючих платежів була здійснена за рахунок її особистих коштів не надано.

Не виконання позивачем обов`язку з утримання житла не впливає на правильність ухваленого судом рішення.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування рішення суду під час апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи вартість спірної квартири та відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова колегії суддів оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367-369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника адвоката Гаврилюк Надії Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 19 вересня 2025 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов