Справа № 587/3614/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 серпня 2025 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Бузової Т.І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики,
Позивач в особі свого представника звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що між сторонами 22 квітня 2024 року був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу 120 000 доларів США під 20 % річних, зі щомісячною виплатою у розмірі 2000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позивачу кошти не пізніше 01 листопада 2024 року. Оскільки борг було взято під час перебування ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_5 , позивач просив стягнути суму боргу у солідарному порядку з обох відповідачів, а саме: 120 000 доларів США та 12 534 доларів США процентів за користування грошовими коштами, 15 140 гривень повернення судового збору та 15 000 витрат на правничу допомогу.
В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, не заперечував факт отримання в борг грошових суд в розмірі і на умовах, зазначених в розписці, однак просив виключити з числа відповідачів ОСОБА_5 , оскілки договір позики грошових коштів укладався не в інтересах сім`ї, вона не була обізнана у фінансових справах чоловіка, а також зменшити суму боргу на суму здійснених виплат, тобто з вразуванням частково погашеного боргу.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, зясуавши правові позиції сторін, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 згідно розписки від 22 квітня 2024 року прийняв від ОСОБА_3 грошові кошти у борг у сумі 120 000 доларів США під 20 % річних, зі щомісячною виплатою у розмірі 2000 доларів США, і зобов`язався повернути позивачу кошти не пізніше 01 листопада 2024 року.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
З наданої позивачем розписки вбачається, що між сторонами були укладений договір позики від 22.04.2024 року згідно якого відповідач зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 120 000 доларів США під 20 % річних, зі щомісячною виплатою у розмірі 2000 доларів США до 01 листопда 2024 року ( ар.с. 6).
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Так, зі змісту розписки від 22.04.2024 року вбачається факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у борг, на умовах, які сторони зазначили в розписці. Фактично між сторонами було укладено договір позики від 22.04.2024 року. Факт написання розписки саме відповідачем по справі не оспорюється ним. Право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання підтверджується написаною власноручно ОСОБА_4 розпискою, наданою позивачем.
Крім того, позичальник жодного разу не виконав свого обов`язку, щодо щомісячної виплати коштів у розмірі 2000 доларів США за умовами розписки від 22.04.2024 , тому з відповідача також підлягають стягненню проценти, за період: з 23.04.2024 по 30.04.2024 534 доларів США ; з 01.05.2024 по 31.05.2024 2000 доларів США; з 01.06.2024 по 30.06.2024 2000 доларів США; з 01.07.2024 по 31.07.2024 2000 доларів США; з 01.08.2024 по 31.08.2024 2000 доларів США; з 01.09.2024 по 30.09.2024 2000 доларів США; з 01.10.2024 по 31.10.2024 2000 доларів США; а всього 12 534 доларів США.
Таким чином, дослідивши боргову розписку, а також обставини укладення договору, його умови та юридичну природу з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд вважає встановленим, що між сторонами було укладено договір позики, за якими зобов`язання щодо повернення боргу відповідачем не було виконано, чим були порушені права позивача, які підлягають судовому захисту.
З огляду на те, що розписка підтверджує факт укладення договору позики, в ній вказано умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надана позивачем розписка підтверджує в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.
Що ж стосується вимог позивача про стягнення суми позики з обох відповідачів в солідарному порядку, суд зазначає наступне.
Заявляючи вимоги про стягнення грошових сум в солідарному порядку як з ОСОБА_4 , та к і з його дружини ОСОБА_5 , позивач послався на те, що 1 березня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, спірні кошти було взято в борг під час перебування їх у шлюбі, тому на підставі ст. 65 Сімейного кодексу України позивач вважав, що відповідачі по справі мають бути солідарними боржниками перед позивачем.
Разом з тим суд вважає, що позивачем та його представником не доведена та обставина, що договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладався в інтересах сім`ї, що ОСОБА_4 в силу положень ст. 65 СК України діяв за згодою дружини, що відповідач ОСОБА_5 ( дружина ОСОБА_4 ) була обізнана про дану боргову розписку і що договір укладалася з її згоди, тому за даних обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_6 необхідно відмовити.
Крім того, відповідач ОСОБА_4 у письмовій заяві від 02.02.2025 ( ар.с.146) стверджує, що його дружина ОСОБА_5 не знала про існування боргової розписки на 120 000 гривень з відсотками, що єдиним позичальником був саме він.
Також відповідач ОСОБА_4 надав суду виписку з банківського рахунку (та її офіційний переклад на українську мову) про вже здійснені перекази грошових коштів на рахунок позивача ОСОБА_3 11.02.2025 року, (500 доларів США), 18.02.2025 року (510 доларів США), 19.06.2025 року ( 200 доларів США), 30.06.2025 року (200 доларів США), 05.07.2025 року (300 доларів США), 21.07.2025 року (300 доларів США), та 150 доларів США, а всього на загальну суму 2160 доларів США, що свідчить про часткове погашення боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 саме відповідачем ОСОБА_4 , а не подружжям ОСОБА_7 .
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, дослідивши надані сторонами докази, виходить з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів укладення договору позики від 22 квітня 2024 року в інтересах сім`ї ОСОБА_7 та використання отриманих позичальником ОСОБА_4 у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а також не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 давала згоду на укладення такого договору.
При цьому, отримуючи в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, що не підтверджено згодою ОСОБА_5 , саме відповідач ОСОБА_4 стає учасником зобов`язальних правовідносин, особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012.
На підставі належної оцінки наданих сторонами доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_5 як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_4 договором позики у формі розписки, оскільки згоди на його укладення ОСОБА_5 як дружина не надавала, а факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеним і таким, що не підтверджується належними і допустимими доказами.
Отже, належним відповідачем по справі є саме ОСОБА_4 , а його дружина ОСОБА_5 не є учасником с і стороною спірних правовідносин.
Таким чином, саме з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути борг за договором позики від 22.04.2024 року у розмірі 117 840 доларів США та 12 534 доларів США відсотків за користування грошовими коштами.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 14 837, 20 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 141, 280, 284, 354 ЦПК України, ст. ст. 202, 207, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_2 борг за договором позики від 22.04.2024 року у розмірі 117 840 доларів США та 12 534 доларів США відсотки за користування грошовими коштами.
Стягнути з ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_2 - 14 837, 20 гривень повернення судового збору.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко