Суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.
10 вересня 2025 року
провадження № 61-2794св25
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої дитини - ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просила:
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень за ОСОБА_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; припинити право власності ОСОБА_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; відновити за ОСОБА_3 державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень.
Позов мотивовано тим, що вона та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має статус дитини з інвалідністю.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано.

Їй стало відомо, що 29 липня 2020 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу було відчужено на користь ОСОБА_5 належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначала, що орган опіки та піклування не надавав згоди на відчуження квартири, в якій був зареєстрований їх малолітній син.

Вказувала, що малолітній ОСОБА_6 був зареєстрований у спірній квартирі, потім незаконно знятий з реєстрації по підробленим документам, а тому в подальшому його реєстрація в квартирі була поновлена.

За таких обставин укладення вищевказаного договору за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 Сімейного кодексу України заборону батькам вчиняти без дозволу органу опіки та піклування правочини щодо об`єкта житлової нерухомості, користувачем якого є малолітня дитина.

Вважає, що такі дії призвели до порушення права малолітньої дитини - ОСОБА_6 , в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення, гарантоване частинами третьою та четвертою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 23 липня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваним договором купівлі-продажу квартири житлові права малолітнього ОСОБА_2 не порушені, оскільки після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і станом на дату укладання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири дитина проживала разом з матір`ю, тобто має право на проживання в іншому житлі, відтак вказаний правочин не суперечить правам та інтересам дитини, не звужує обсяг існуючих майнових прав дитини щодо жилого приміщення і не порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Київський апеляційний суд постановою від 15 січня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_2 , залишив без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 10 вересня 2025 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишив без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року залишив без змін.

Верховний Суд погодився з судами, що при укладенні договору купівлі-продажу від 29 липня 2020 року майнові права малолітнього ОСОБА_2 не були порушені, оскільки на час укладення вказаного правочину в спірній квартирі він не проживав.

Не можемо погодитись з такими висновками судів виходячи з наступного.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другої частини другою статті 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Отже, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини).

Дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі, яка належить батьку, не позбавляє дитину права проживання у ній і тим більше не є підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, яке виникає у дитини на підставі факту її народження.

Не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин непроживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Вказані висновки неодноразово застосовувались Верховним Судом при вирішенні спорів, що стосуються прав дитини на житло.

За встановлених судами обставин, спірна квартира була продана, що передувало незаконне зняття дитини з реєстрації місця проживання у цій квартирі. Відповідно, попереднього дозволу органу опіки та піклування не було.

Враховуючи норми матеріального права, які гарантують та захищають права дитини на житло, відповідні висновки Верховного Суду, які покликані застосовувати вказані норми права та дійсно і ефективно захищати права дитини, можливо виснувати, що у цій справі було порушено права дитини укладеним правочином, оскільки право користування спірною квартирою дитина мала і таке право, не зважаючи на тимчасове незаконне зняття її з реєстрації, вона не втратила. Натомість продаж квартири нівелював права дитини на проживання в ній.

Оспорюваний правочин суперечить вказаним законодавчим нормам, а тому в силу статей 203, 215 ЦК України мав би бути визнаний недійсним.

Судді: А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов