КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/422/24 Головуючий у І інстанції - Притула Н.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/3301/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпульс-Газ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

установив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, ТОВ «Імпульс-Газ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що 06 вересня 2023 року він припаркував свій транспортний засіб «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 з дотриманням ПДР України на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_1, а наступного дня приблизно о 18 год 00 хв прийшовши за автомобілем побачив, що на автомобіль впало дерево та пошкодило його.

Факт пошкодження автомобіля зафіксований протоколом складеним оперуповноваженим СКП ВП №2 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, старшим лейтенантом поліції Кирилом Саловим.

Зазначав, що падіння дерева сталося внаслідок неналежного його утримання, відсутності контролю за його станом.

Вартість матеріального збитку, спричиненого йому внаслідок падіння дерева визначено Звітом про оцінку матеріального збитку від 18 вересня 2023 року складеним ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» та становить 55000 грн.

Вказував, що так як КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» є балансоутримувачем земельної ділянки на якій розміщений будинок АДРЕСА_1 та здійснює його обслуговування, дерево яке впало на його автомобіль розміщене на прибудинковій території зазначеного будинку, а тому, оскільки з вини КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» відбулось пошкодження автомобіля, який належить йому на праві власності, для захисту порушеного права він і звернувся до суду з цим позовом.

Крім того зазначав, що йому спричинена моральна шкода, яку він оцінив в розмірі 20000 грн.

Просив суд, стягнути солідарно з відповідачів на свою користь на відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 55000 грн., на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 20000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що він надав суду належні та допустимі докази, які в сукупності посвідчують, що йому відповідачами завдано матеріальну шкоду у зв`язку з падінням дерева на його автомобіль.

Судом першої інстанції було залишено поза увагою, що власником всього майна в межах міста Києва є відповідач-2. Відповідач-2 утворив цілу низку органів, установ, суб`єктів господарювання, які уповноважені здійснювати утримання комунального майна: комунальної землі, об`єктів нерухомості, що розмішуються на комунальній землі.

Зазначив, що він не наділений спеціальними знаннями та обов`язками відшуковувати докази на підтвердження належного обліку та утримання відповідачем-2 та іншими відповідачами майна.

Відповідно до зібраних та наданих суду доказів він посвідчив: що саме його автомобілю завдано шкоду; що шкоду завдано падінням дерева у межах м. Києва, у межах Шевченківського району, на прибудинковій території будинку по АДРЕСА_1 (в тому числі з прив`язкою до системи координат); що дерево дійсно було, дерево було прибрано працівниками комунальних служб відповідачів; що йому завдано шкоду у певному розмірі.

Вказує, що жоден з відповідачів не надав до власних заперечень доказів, що прибудинкова територіє не може бути стоянкою.

В свою чергу, надані ним докази вказують, що прибудинкова територія, на якій відбулося подія - створена в ході забудови з метою автостоянки (яка відповідачами належним чином не утримується).

Просив суд, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що апеляційна скарга за своєю суттю обґрунтовується не доказами, а припущеннями про те, що воно має нести відповідальність за шкоду, завдану апелянту.

В апеляційній скарзі апелянт вибірково цитує низку норм права, які регламентують деякі питання у сфері організації благоустрою населених пунктів. При цьому, в апеляційні скарзі не зазначаються норми права, які визначають суб`єктний склад осіб відповідальних за утримання зелених насаджень.

Вказує, що воно не входить до переліку спеціалізованих підприємств балансоутримувачів зелених насаджень та в нього відсутні працівники, які володіють спеціальними знаннями у сфері біології та садово-паркового господарства.

Зазначає, що відповідальними за утримання зелених насаджень є балансоутримувачі цих зелених насаджень. У випадку, якщо балансоутримувачі зелених насаджень не визначені, то відповідальність за шкоду, завдану падінням дерева, несуть органи місцевого самоврядування.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

На вказану апеляційну скаргу Київська міська рада подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що управителем будинку, споруд та прибудинкової території, в розуміння Закону України « про Житлово-комунальні послуги» в буд. АДРЕСА_1 є його балансоутримувач, тобто КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Вказує, що вона не є належним відповідачем, хоча і є власником земельної ділянки, на якій зростало дерево.

Звертає увагу, що матеріали справи не містять ніяких фактичних даних, які б підтверджували її вину у ситуації, щодо пошкодження автомобіля, та взагалі причетність до обставин за яких відбулося пошкодження автомобіля позивача, крім припущень та зафіксованих поліцією усних пояснень зі слів самого позивача.

Крім того, відсутні докази, які б підтверджували, що пошкодження автомобіля сталося саме через падіння дерева, а не за інших обставин, саме за адресою: АДРЕСА_1 , а не на іншій території, та саме 07 вересня 2023 року, а не в інший час.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року, та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

06 січня 2025 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» заявило клопотання про проведення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін.

У задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Частиною третьою ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом апеляційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суд вищої інстанції не має повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.369 ЦПК України (у редакції чинній на момент подачі апеляційної скарги), апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції в межах апеляційного провадження не проводиться встановлення обставин справи і фактів, а також не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи за участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що автомобіль Hyundai TUCSON, державний номер НОМЕР_1 з 16 березня 2018 року зареєстрований за ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

При зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що його автомобіль був пошкоджений 6-7 вересня 2023 року на прибудинковій території буд. АДРЕСА_1 .

07 вересня 2023 року ОСОБА_1 подав заяву до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві про кримінальне правопорушення, щодо пошкодження автомобіля, який належить йому на праві власності внаслідок падіння дерева.

Згідно із Звітом про оцінку матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу Hyundai TUCSON, державний номер НОМЕР_1 , складеного 18 вересня 2023 року, складеного ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», вартість матеріального збитку, спричиненого власнику зазначеного автомобіля становить 55000 грн.

Відповідно до Переліку переданих на обслуговування житлових будинків, споруд, об`єктів благоустрою від 27 жовтня 2020 року, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» було передано лише АДРЕСА_1, без зазначення дерев, зелених насаджень, які перебувають на прибудинковій території.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на вересень 2023 року забезпечення обслуговування вказаного будинку та прибудинкової території, згідно Договору №36 від 31 січня 2023 року здійснювало ТОВ «Імпульс-Газ».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що автомобіль Hyundai TUCSON, державний номер НОМЕР_1 був пошкоджений внаслідок падіння дерева на прибудинковій території буд. АДРЕСА_1 , внаслідок неналежного утримання такого дерева, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

У постанові від 03 грудня 2014 №6-183цс14 Верховний Суд України дійшов правового висновку, що в цивільному процесі законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Загальними підставами, наявність яких є необхідною для всіх випадків відшкодування шкоди, є: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина заподіювача шкоди.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Таким чином, з наданих стороною позивача доказів неможливо беззаперечно встановити, той факт, що дерево знаходилось на земельній ділянці, що є прибудинковою територією буд. АДРЕСА_1 , не надано належних та допустимих доказів, що дерево впало саме із земельної ділянки 91:262:0283, не надано доказів, що встановлено межі земельної ділянки та прибудинкової території.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у складові тарифу на послуги з утримання буд. АДРЕСА_1 не включені витрати на утримання дерев.

Крім того, балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень.

Відповідно до п.п. 7 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Тобто до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння дерева покладається саме на балансоутримувача, визначеного органом місцевого самоврядування, як відповідальну особу за стан зелених насаджень у дворі біля АДРЕСА_1.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду доказів, що дерево внаслідок падіння якого було спричинено шкоду перебувало на балансі відповідача - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» чи будь-якої іншої юридичної особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем також не надано доказів того, що дерево неналежно утримувалось, перебувало в аварійному стані, потребувало санітарної обрізки чи видалення.

Таким чином, докази, які містяться в матеріалах справи не містять інформації, яка б підтверджувала беззаперечний факт того, що автомобіль Hyundai TUCSON, державний номер НОМЕР_1 був пошкоджений внаслідок падіння дерева на прибудинковій території буд. АДРЕСА_1 , внаслідок неналежного утримання такого дерева.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, оскільки вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення матеріальної шкоди, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для її задоволення.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви.

При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у їх задоволенні.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба