Справа № 466/467/24 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/1034/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.В.

за участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати договори недійсними.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перший оспорюваний договір має усі ознаки фраудаторності з метою уникнути відповідальності ОСОБА_1 перед ОСОБА_6 , тобто такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), оскільки вчинений ОСОБА_1 задля уникнення чи унеможливлення сплати боргу, вимога якого виникла у ОСОБА_6 , про що достеменно було відомо ОСОБА_1 . О ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , є давніми знайомими, товаришували зі студентських років. У 2013 році ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_6 з проханням позичити йому грошові кошти. При цьому використовуючи довіру ОСОБА_6 , ОСОБА_1 протягом 2013-2015 років позичав грошові кошти у ОСОБА_6 продовжуючи нарощувати борг перед ним. Станом на 08.11.2018 у ОСОБА_1 перед ОСОБА_6 був борг в розмірі 60 000 дол. США, який він мав повернути до 01.12.2020 та саме в цей період було укладено оспорюваний правочин.

У подальшому сума позики зросла до 70 000 дол. США та позивач достеменно знав про те, що у володінні відповідача перебуває житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , адже відповідач, неодноразово звертав увагу на те, що може продати будинок та відразу поверне позику, на підтвердження чого написав 02.07.2021 для позивача відповідну розписку про повернення коштів до 01.11.2021 за рахунок коштів від продажу будинку по АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 правомірно очікував повернення йому належної суми ОСОБА_1 , розуміючи, що останній володіє нерухомим майном.

Разом з тим, у листопаді 2023 року ОСОБА_6 дізнався про те, що фактично відповідач, не має наміру повертати позику та користуючись довірою позивача, діючи на зло йому та його правам та інтересам, нехтуючи принципом добросовісності відчужив 15.04.2020 за оспорюваним договором житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_4 , за рахунок продажу яких обіцяв виконати зобов?язання за договором (договорами позики) грошових коштів ОСОБА_6 . При цьому боргу не повернув і не мав наміру повертати. Водночас, ОСОБА_4 , бажаючи уникнути правомірних дій позивача (кредитора) щодо предмету договору №1, здійснив його перепродаж ОСОБА_2 з метою утворення «добросовісного набувача» та ускладнення формування претензій з боку кредиторів ОСОБА_1 .

На переконання позивача перехід права власності відбувався формально без реального розрахунку між сторонами, які є давніми знайомими між собою, з метою саме уникнути стягнень від кредиторів, тому просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 411,2 кв.м, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0050, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Михайленко Ольгою Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за №311, 15 квітня 2020 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 411,2 кв.м, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0050, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Жанною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №2102, 21 грудня 2020 року, відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідачі не надали суду доказів на спростування доводів позивача про фраудаторність правочинів та на підтвердження реальності договорів, а суд не врахував цю обставину. Стверджує, щоперший оспорюваний договір має усі ознаки фраудаторності з метою уникнути відповідальності ОСОБА_1 перед ОСОБА_6 , тобто такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, оскільки вчинений ОСОБА_1 задля уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), вимога якого виникла у ОСОБА_6 , про що було відомо ОСОБА_1 . ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , є давніми знайомими, товаришували зі студентських років. У 2013 році ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_6 з проханням позичити йому грошові кошти. При цьому використовуючи довіру ОСОБА_6 , ОСОБА_1 протягом 2013-2015 років позичав грошові кошти у ОСОБА_6 продовжуючи нарощувати борг перед ним. Станом на 08.11.2018 у ОСОБА_1 перед ОСОБА_6 був борг в розмірі 60 000 дол. США, яку він мав повернути до 01.12.2020, та саме в цей період було укладено оспорюваний правочин. В подальшому сума позики зросла до 70 000 дол. США та позивач достеменно знав про те, що у володінні відповідача перебуває житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , адже відповідач, неодноразово звертав увагу на те, що може продати будинок та відразу поверне позику, на підтвердження чого написав 02.07.2021 для позивача відповідну розписку про повернення коштів до 01.11.2021 за рахунок коштів від продажу будинку по АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 правомірно очікував повернення йому належної суми ОСОБА_1 , розуміючи, що останній володіє нерухомим майном. У листопаді 2023 року ОСОБА_6 дізнався про те, що фактично відповідач, не має наміру повертати позику та користуючись довірою позивача, діючи на зло йому та його правам та інтересам, нехтуючи принципом добросовісності відчужив 15.04.2020 за оспорюваним договором житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_4 , за рахунок продажу яких обіцяв виконати зобов?язання за договором (договорами позики) грошових коштів ОСОБА_6 . При цьому боргу не повернув і не мав наміру повертати. ОСОБА_4 , бажаючи уникнути правомірних дій позивача (кредитора) щодо предмету договору №1, здійснив його перепродаж ОСОБА_2 з метою утворення «добросовісного набувача» та ускладнення формування претензій з боку кредиторів ОСОБА_1 . Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Перехід права власності відбувався формально без реального розрахунку між сторонами, які є давніми знайомими між собою, з метою саме уникнути стягнень від кредиторів, тому просить позовні вимоги задовольнити.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Від представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 поступив відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 Богдан З.С. просили апеляційу скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Тлумачення змісту статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Отже, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Саме такі висновки зроблені Верховним Судом у ряді своїх постанов, зокрема у постановах: від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18, від 23 вересня 2020 року в справі № 175/1753/17, від 20 травня 2020 року в справі № 591/4618/16-ц, від 27 серпня 2020 року в справі № 371/986/16-ц. Така судова практика є незмінною.

Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 15 квітня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 21 грудня 2022 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсними цих договорів, позивач відповідачем зазначив лише ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Клопотання про залучення до справи в якості співвідповідача покупця за договором купівлі-продажу від 15.04.2020, та продавця за договором купівлі-продажу від 21.12.2022 позивач не заявляв, ОСОБА_4 має процесуальний статус у справі третя особа.

Наведене свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 , а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з ним як третьою особою, який в такій ситуації має бути залучений співвідповідачем, оскільки лише за наявності усіх належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову, але помилився щодо мотивів такої відмови. Тому рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині. В решті рішення суду належить залишити без змін.

Враховуючи наведене, колегія суддів не убачає підстав для детального аналізу доводів апеляційної скарги щодо неправильного вирішення спору по суті позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 12.09.2025

Головуючий

Судді