КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/9007/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2014 року, розірваному рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року в справі № 352/3201, яке набрало законної сили. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є відповідач. Згідно довідки від 17 лютого 2024 року № 12/82-3354, виданою Національним університетом охорони здоров`я України ім. П.Л. Шупика, позивач разом з дитиною фактично проживають за адресою АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована. За рішенням суду аліменти відповідач не сплачує, стан здоров`я відповідача задовільний, аліменти на інших дітей, непрацездатних батьків, дружини він не сплачує, місце роботи відповідача їй невідоме.

Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача щомісячно аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини доходів ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 04 березня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено рішення до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Такі позовні вимоги були заявлені ОСОБА_1 у редакції первісно поданого позову від 04 березня 2025 року.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру (частки від доходу) стягнення аліментів на утримання дитини, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила зміст ст. 3, 27 Конвенції про права дитини, ст. 141, 150, 155, 180, 181 182 СК України, ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», наголошувала, що відповідач зобов`язаний надавати дитині допомогу, достатню для задоволення її розумних потреб, виходячи зі стану здоров`я дитини, її матеріального становища. Дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, і такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.

Вказувала, що в даному контексті особливу увагу суду слід звернути на той факт, що дитина сторін має інвалідність, тобто стан її здоров`я потребує додаткових матеріальних витрат задля забезпечення належного рівня життя.

За вказаних обставин позивач визнала за доцільне звернутися до суду з відповідною заявою про збільшення розміру позовних вимог, вважаючи, що батько, який є здоровим і працездатним, не має на утриманні інших дітей, зможе сплачувати аліменти на рівні частки з усіх видів заробітку (доходу).

В той же час оскаржуване рішення має вказівку про те, що протокольною ухвалою суду від 29 квітня 2025 року заява про збільшення позовних вимог була повернута позивачу, оскільки подана з порушенням строків, встановлених ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

Звертала увагу на зміст ст. 43, 49 ЦПК України, зазначала, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року в даній справі було відкрито спрощене провадження у справі з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 02 квітня 2025 року, яке в подальшому відкладено на 29 квітня 2025 року.

Відзначала, що з положень ст. 279 ЦПК України вбачається, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

В той же час приписи ст. 217 ЦПК України встановлюють процедуру та порядок відкриття та початок судового засідання. Так, вказаною статтею імперативно закріплено, що у призначений для розгляду справи час головуючий відкриває судове засідання та оголошує, яка справа розглядатиметься. З оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Вказувала, що аналізуючи матеріали справи, можна дійти висновку, що судовий розгляд, фактично відкриття та початок першого судового засідання відбулось лише 29 квітня 2025 року, тобто в день ухвалення оскаржуваного рішення.

За наведених обставин висновки суду першої інстанції, що заява про збільшення позовних вимог подана з порушенням строків, є необґрунтованим, незаконним, таким, що сформований з порушенням норм процесуального права.

Вказувала, що такі мотиви суду першої інстанції, як і неприйняття заяви про збільшення позовних вимог, стали перешкодою в ухваленні законного та обґрунтованого рішення у справі, перешкодою в задоволенні вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в достатньому розмірі.

Посилалася на судову практику ЄСПЛ у справах «Кузнєцов та інші проти рф», «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України», «Суомінен проти Франції», «Хаджинастасиу проти Греції», «Гірвісаарі проти Фінляндії».

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини доходів ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 04 березня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції керувався ст. 180 СК України, якою передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, та виходив із того, що відповідач не надав суду доказів надання матеріальної допомоги на утримання дитини.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 25 жовтня 2014 року (а. с. 7) та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року в справі № 752/3201/21 шлюб, зареєстрований 25 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано (а. с. 9 - 10).

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого УПСЗН Голосіївської РДА м. Києва, ОСОБА_3 призначено державну соціальну допомогу в зв`язку зі встановленням інвалідності до 18 років, законним представником дитини-інваліда зазначена мати ОСОБА_1 (а. с. 11).

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 12), а згідно довідки про фактичне місце проживання, виданої Національним університетом охорони здоров`я України ім. П.Л. Шупика, ОСОБА_1 дійсно мешкає по теперішній час в гуртожитку АДРЕСА_2 , разом з нею проживає дитина ОСОБА_3 (а. с. 13).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначення розміру аліментів. Так, згідно із частиною першою цієї статті, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував стан здоров`я дитини, також судом встановлено, що відповідач є працездатним та має можливість отримувати дохід.

Відповідачем ОСОБА_2 було подано до суду першої інстанції заяву від 02 квітня 2025 року, у якій останній не заперечував щодо стягнення аліментів у розмірі частини від його доходів (а. с. 23), відтак, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням балансу інтересів майнових прав всіх учасників справи.

Отже, у справі, що переглядається, суд першої інстанції з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню при визначенні розміру аліментів, потреб дитини даного віку, та за відсутності надання сторонами інших доказів щодо обставин, які підлягають встановленню при визначенні розміру аліментів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі частини доходів ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 04 березня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд погоджується з таким розміром аліментів, що є необхідним та достатнім розміром для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності, дозволяє забезпечити стабільність щодо утримання дитини та її гармонійного розвитку, вважаючи його якнайкращим для забезпечення інтересів дитини.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що висновки суду першої інстанції про подання заяви про збільшення позовних вимог з порушенням строків, є необґрунтованими, незаконними, такими, що сформовані з порушенням норм процесуального права, і що такі мотиви суду першої інстанції, як і неприйняття заяви про збільшення позовних вимог, стали перешкодою в ухваленні законного та обґрунтованого рішення у справі, перешкодою в задоволенні вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в достатньому розмірі, апеляційний суд враховує таке.

Так, в березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання на 02 квітня 2025 року (а. с. 18).

02 квітня 2025 року відповідачем ОСОБА_2 подано заяву до Шевченківського районного суду м. Києва, у якій відповідач не заперечував проти стягнення з нього аліментів в розмірі частини від його доходів (а. с. 23).

02 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом та відкладено розгляд справи на 29 квітня 2025 року.

24 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача аліменти в розмірі частки з усіх видів доходу щомісячно, до якої надані докази направлення її копії відповідачу.

До матеріалів справи долучена, але не підшита копія заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, направлена до суду через підсистему «Електронний суд» 24 квітня 2025 року. У зазначеній заяві ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги ст. 43, 49 ЦПК України, зазначала, що оскільки приписами ч. 1 ст. 182 СК України передбачено при визначенні розміру аліментів враховувати стан здоров`я дитини, та оскільки дитина сторін має інвалідність, тобто стан її здоров`я потребує додаткових матеріальних затрат задля забезпечення належного рівня життя, а відповідач, зі свого боку, зобов`язаний надавати дитині допомогу, достатню для задоволення її розумних потреб, виходячи зі стану здоров`я дитини та її матеріального становища, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

До заяви про збільшення позовних вимог долучена копія виписки № 4121 від 10 березня 2025 року із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у НДСЛ «Охматдит», згідно якої рекомендовано продовжити соціальну допомогу згідно з наказом МОЗ України № 454/471/516 від 08 листопада 2001 року строком на 5 років, рекомендовано згідно до спільного листа МОЗ України, Міністерства праці та соціальної політики України (відповідно № 6140/0/14-13/19 від 07 червня 2013 року та № 04.04.42-16/1271/17720 від 18 червня 2013 року) додати «дитина-інвалід підгрупи «А», так як дитина має високу міру втрати зору та надзвичайну залежність від постійного стороннього догляду, допомоги, нездатність до самообслуговування.

Також до заяви про збільшення позовних вимог долучена копія медичного висновку № 11 про дитину-інваліда віком до 18 років, складеного у КНП «ЦПМСД» Печерського району м. Києва 17 березня 2025 року, згідно якого ОСОБА_3 має вроджену ваду розвитку диску зорового нерва, вроджену ваду зорового аналізатора обох очей, гіпоплазію ДЗН, часткову атрофію ДЗН.

Також до заяви про збільшення позовних вимог долучена копія посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого УПСЗН Голосіївської РДА м. Києва, згідно якого ОСОБА_3 продовжено соціальну допомогу до 16 березня 2030 року в сумі 8044,60 грн.

У постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 зазначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі 923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19, від 30 червня 2025 року у справі № 569/23781/23 та інших.

Таким чином, заява ОСОБА_1 , у якій фактично ставилось питання про збільшення кількісних показників (розміру) аліментів, дійсно є заявою про збільшення розміру позовних вимог.

Повертаючи заяву позивача ухвалою про збільшення позовних вимог протокольною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана з порушенням строків, встановлених ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому з положень ст. 279 ЦПК України вбачається, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

В той же час приписи ст. 217 ЦПК України встановлюють процедуру та порядок відкриття та початок судового засідання. Так, згідно ч. 1, 3 ст. 217 ЦПК України у призначений для розгляду справи час головуючий відкриває судове засідання та оголошує, яка справа розглядатиметься. З оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Таким чином, судовий розгляд, фактично відкриття та початок першого судового засідання в зв`язку з відкладенням судового засідання, яке було призначене на 02 квітня 2025 року, відбулось лише 29 квітня 2025 року, тобто в день ухвалення оскаржуваного рішення.

За наведених обставин заява про збільшення позовних вимог подана в межах строків, встановлених ч. 2 ст. 49 ЦПК України, що було залишено поза увагою судом першої інстанції.

Разом із тим, наведене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, враховуючи наступне.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних приписів закону свідчить про те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Ці правила стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/10 (провадження № 61-8815св21), у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21).

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), від 08 травня 2023 року у справі № 756/9882/19 (провадження № 61-2065св23) Верховний Суд виснував, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які підтверджують, зокрема, витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Враховуючи вищевикладене, витрати, понесені одним із батьків в зв`язку із інвалідністю дитини, не відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дітей, і наявність у дитини інвалідності вважається особливою обставиною, яка обумовлює спричинення додаткових витрат на дитину, в розумінні ст. 185 СК України, а тому дана обставина не підлягала врахуванню при визначенні розміру аліментів, натомість позивач, у випадку понесення додаткових витрат на утримання дитини в зв`язку з повідомленими нею обставинами, не позбавлена можливості звернутися із позовом до ОСОБА_2 про їх стягнення.

За таких обставин, оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, таке порушення не є обов`язковою підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, передбаченою ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що дитина сторін має інвалідність, тобто стан її здоров`я потребує додаткових матеріальних витрат задля забезпечення належного рівня життя, і тому позивач визнала за доцільне звернутися до суду з відповідною заявою про збільшення розміру позовних вимог, вважаючи, що батько, який є здоровим і працездатним, не має на утриманні інших дітей, зможе сплачувати аліменти на рівні частки з усіх видів заробітку (доходу), відхиляються апеляційним судом, оскільки матеріали справи не містять доказів необхідності надання утримання дитини саме у такому розмірі.

Крім того, будь-яких доказів понесення позивачем конкретного розміру витрат на утримання дитини до заяви про збільшення позовних вимог не надано взагалі.

Самі по собі доводи апеляційної скарги, що відповідач зобов`язаний надавати дитині допомогу, достатню для задоволення її розумних потреб, виходячи зі стану здоров`я дитини, її матеріального становища, і що дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, і такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум, не є підставою для стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, з огляду на те, що розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.