ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м.Суми

Справа №950/2732/21

Номер провадження 22-ц/816/732/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року в складі судді Стеценка В.А., ухвалене в м. Лебедині,

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 березня 2019 року та 22 березня 2019 року між позивачем та відповідачем були укладені договори позики у простій письмовій формі у формі розписок, згідно яких позивач передала відповідачу в позику грошові кошти на загальну суму 8 000 доларів США строком до 30 грудня 2019 року, а відповідач зобов`язувалась їх повернути зі сплатою за користування позикою 10 % від суми боргу щомісяця.

Однак відповідач своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів так і не виконала ні позичені грошові кошти, ні проценти за їх використання, ні в обумовлені строки, ні до цього часу повернуті не були.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість, яка склалася станом на 02 січня 2023 року, а саме: грошові кошти за двома договорами позики в сумі 16 679,43 доларів США, що становить 811 398 грн; з яких основна сума боргу 8 000 доларів США, що становить 292 548, 80 грн; щомісячні проценти за кредит, визначені обома договорами в розмірі 10 % - 7 466,67 доларів США, що становить 273 045,70 грн; застосовані санкції (3 % річних) 1 212,76 доларів США, що становить 50 996,48 грн та інфляційні збитки в сумі 255 761,31 грн.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 18 березня 2019 року та 22 березня 2019 року в розмірі 605 959 грн 93 коп., з яких: основна сума боргу становить 292 548 грн 80 коп., щомісячні проценти за користування кредитом становлять 263 293 грн 92 коп.; 3 % річних становить 50 117 грн 21 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь державного бюджету судовий збір в розмірі 6 059 грн 59 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 з приводу укладення договору позики від 18 березня 2019 року не заперечує. Підтверджує, що 18 березня 2019 року вона дійсно отримала від ОСОБА_1 у борг 4000 доларів США, про що була складена відповідна розписка у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується їхніми підписами. Проте, заперечує факт укладення договору позики 22 березня 2019 року, зазначаючи, що розписку від 22 березня 2019 року вона не підписувала і, відповідно, гроші в борг не отримувала та не приїжджала до позивача 22 березня 2019 року.

Вказує, що при укладенні договору позики 18 березня 2019 року сторони обумовили штрафні санкції у розмірі 10 % від суми боргу щомісячно, а тому, відповідно, стягненню підлягають лише щомісячні 10 % за користування боргу, в той час як 3 % річних не можуть бути застосовані та стягнені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.

З розписок (т. 1 а.с. 4), досліджених в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що 18 березня 2019 року та 22 березня 2019 року позивач надала відповідачу в позику грошові кошти загальною сумою 8 000 дол. США, які остання зобов`язалася повернути до 31 грудня 2019 року з виплатою процентів 10 % щомісячно.

З розрахунків (т. 1 а.с. 5, 25, 37, 49, 64-65, 69-73, 78 80, 131-132), досліджених в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що станом на 02 січня 2023 року позивачем нарахована ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 16 679,43 доларів США, що становить 811 398 грн; з яких основна сума боргу 8 000 доларів США, що становить 292 548, 80 грн; щомісячні проценти за кредит, визначені обома договорами в розмірі 10 % - 7 466,67 доларів США, що становить 273 045,70 грн; застосовані санкції (3 % річних) 1 212,76 доларів США, що становить 50 996,48 грн та інфляційні збитки в сумі 255 761,31 грн.

З паспорта (т. 1 а.с. 6-7), дослідженого в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що позивачкою є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована по АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 .

З сайту НБУ (т. 1 а.с. 132 зв.), дослідженого в судовому засіданні вбачається, що станом на 02 січня 2023 року долар США коштував 36,5686 грн.

З листа (т. 1 а.с. 155), дослідженого в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що в 2019 році ОСОБА_2 поповнення рахунків ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» не здійснювала.

З листів (т. 1 а.с. 187, 196, 203), досліджених в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що інформація про здійснення в 2019 році ОСОБА_2 поповнення рахунків ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк» відсутня.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли відносини позики і відповідач свої зобов`язання за розписками від 18 та 22 березня 2019 року належним чином не виконала, а тому сума боргу за договором позики підлягає стягненню з відповідача на користь позивача разом із сумою відсотків, нарахованих в порядку ст. 1048 ЦК України та 3 % річних, нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України, а всього в розмірі 605959 грн 93 коп.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із вказаними нормами цивільного процесуального закону обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша ст. 14 ЦК України).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи надані позивачем письмові докази, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання боржником ОСОБА_2 боргового зобов`язання за договором позики, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з неї позики в сумі 8000,00 доларів США.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача про стягнення боргу на договором позики підлягають задоволенню, оскільки укладення такого договору підтверджене належними доказами, а відповідачем не доведено не укладення договору позики від 22 березня 2019 року та виконання зобов`язання за цим договором.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 розписку від 22 березня 2019 року не підписувала і, відповідно, гроші в борг не отримувала та не приїжджала до позивача 22 березня 2019 року, не заслуговують на увагу, адже факт підписання розписки від 22 березня 2019 року не спростовано належними і допустимими доказами. Крім того, варто зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, відповідач при розгляді справи у суді першої інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявляла.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних від суми заборгованості згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України за договорами позики від 18 березня 2019 року та 22 березня 2019 року.

За змістом ст. ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц зазначила формулу розрахування 3 % (трьох відсотків) річних з урахуванням належного тлумачення ч. 2 ст. 625 ЦК України. 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі суми позики помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, до дня ухвалення судового рішення.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

У постанові Пленуму Верховного Суду від 07 лютого 2025 року № 6 зазначено, що тлумачення змісту пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Такі особливості виявляються: 1) в період існування особливих правових наслідків дія воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. До них належать договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Вони полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошових зобов`язань за такими договорами, то вони підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних в період з 01 січня 2020 року по 02 січня 2023 року, тобто під час дії в Україні воєнного стану, що суперечить положенням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та висновкам, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду від 07 лютого 2025 року № 6.

Отже в частині стягнення 3 % річних позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і за період з 01 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року, тобто за час до початку дії в Україні воєнного стану, підлягають стягненню 3 % річних в сумі 36445 грн 97 коп.:

з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року (565594 грн 50 коп. х 3 % * 366 днів : 366 : 100 = 16967 грн 83 коп.;

за період з 01 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року (565594 грн 50 коп. * 3 % * 419 днів : 365 : 100 = 19478 грн 14 коп.;

16967 грн 83 коп + 19778 грн 14 коп. = 36445 грн 97 коп.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року справа № 752/30967/21.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та допустив неправильне застування норм матеріального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми 3 % річних, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 50117 грн 21 коп. до 36445 грн 97 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення в частині судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь держави змінити, зменшивши розмір судових витрат з 6059 грн 59 коп. до 5922 грн 89 коп.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено частково (2,26 %), тому з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 39 грн 91 коп.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , заборгованість за договорами позики від 18 березня 2019 року та 22 березня 2019 року в розмірі 592288 грн 69 коп., з яких основна сума боргу становить 292 548 грн. 80 коп., щомісячні проценти за користування кредитом становлять 263 293 грн. 92 коп.; 3 % річних становлять 36445 грн 97 коп.».

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року в частині стягнення судового збору змінити.

Викласти абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 на користь державного бюджету судовий збір в розмірі 5922 грн 89 коп.: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору, сплаченого за апеляційний перегляд справи в розмірі 39 грн 91 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина