КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3873/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С. А., суддів: Слюсар Т. А., Таргоній Д. О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 3 % річних у розмірі 11 210, 96 грн та інфляційні втрати у розмірі 69 315, 44 грн за несвоєчасне виконання судового рішення, а також зобов`язати Державну казначейську службу України (далі - ДКС України) негайно перерахувати йому зазначені суми коштів за бюджетною програмою та кодом бюджетної класифікації (КПКВК 3504030).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі № 759/13223/20 стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 200 000, 00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

29 жовтня 2021 року позивач подав до ДКС України виконавчий лист № 759/13223/20, виданий йому 29 жовтня 2021 року на підставі вказаного судового рішення.

Листом від 29 серпня 2022 року ДКС України повідомила позивача, що виконавчий лист № 759/13223/20, виданий 29 жовтня 2021 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення 200 000, 00 грн, буде виконаний в порядку черговості та в межах асигнувань за бюджетною програмою КПКВК 3504030.

Позивач вказував, що рішення апеляційного суду було виконано з порушенням строку, встановленого законом, присуджена сума моральної шкоди була перерахована йому лише 03 серпня 2023 року, що підтверджується випискою із АТ КБ «ПриватБанк».

Ураховуючи, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника, з огляду на положення статей 11, 509, 625 ЦК України позивач вважав, що з держави на його користь підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 69 315, 44 грн та 3 % річних у розмірі 11 210, 96 грн за період з 21 вересня 2021 року по 03 серпня 2023 року (682 дні).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 % річних за період із 30 січня 2022 року по 03 серпня 2023 року у розмірі 9 057, 53 грн та інфляційні втрати за період із 30 січня 2022 року по 03 серпня 2023 року у розмірі 59 837, 68 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ДКС Українипросить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у системному зв`язку із приписами частини другої статті 625 ЦК України та не взяв до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому -держава (бюджет), відрізняється і застосування нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.

Наголошує що виконання судових рішень про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої органами державної влади, здійснюється не на підставі Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а згідно із нормами Порядку № 845, який прийнятий відповідно до пункту 9 розділу VI Бюджетного кодексу України (далі - БК України). Згідно з пунктом 3 Порядку № 845 та підпункту 1 пункту 9 розділу VI БК України рішення про стягнення коштів виконуються на підставі виконавчих документів у порядку черговості надходження таких документів до органів казначейства. Однак, ані Порядок № 845, ані БК України, ані будь-який інший акт законодавства, застосовний до випадків виконання відповідної категорії рішень про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, не встановлюють для казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету. Отже, відсутні підстави вважати, що ДКС Україниабо Держава Українимогли допустити прострочення виконання судового рішення про відшкодування шкоди на користь позивача.

Посилаючись на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 у справі № 686/7081/21, суд дійшов помилкового висновку щодо періоду нібито прострочення державою-боржником строку виконання рішення суду у справі № 759/13223/20.

Вказує, що заява стягувача про відкриття виконавчого провадження від 29 жовтня 2021 року була зареєстрована в ДКС України 01 листопада 2021 року за вх. № В-11-5528. Оскільки заподіювачем шкоди у справі № 759/13223/20 є орган поліції у м. Києві, то на виконання вимог пункту 36 Порядку № 845, листом від 04 листопада 2021 року № 5-08-11/22832 заяву ОСОБА_1 було скеровано до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві за місцем розташування заподіювача шкоди, про що поінформовано позивача. Після здійснення цим органом казначейства, передбачених пунктами 36-37 Порядку № 845, виконавчий лист № 759/13223/20 був прийнятий казначейством10 грудня 2021 року на виконання за бюджетною програмою КПКВК 3504030.

Оскільки стягувачем помилково направлено виконавчий лист № 759/13223/20 до ДКС України, а не до органу казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду, то датою прийняття казначейством виконавчого документа до виконання є 10 грудня 2021 року (дата надходження пакету документів від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві). Тому наступним днем після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу казначейства виконавчого документа є 10 березня 2022 року, а не 30 січня 2022 року, як вказав суд першої інстанції, та кінцевою датою нарахування - 03 серпня 2023 року (день, що передує повному виконанню рішення суду).

Отже, 3 % річних за період із 10 березня 2022 року по 03 серпня 2023 року розраховується за наступною формулою: (200 000, 00 грн х 3 % х 512 днів прострочення : 365 днів у році : 100) та становить 8 416, 43 грн. Інфляційні втрати за період із 10 березня 2022 року по 03 серпня 2023 року становлять 55 746, 00 грн та розраховується за такою формулою: (200 000, 00 грн х 127,873 % (сукупний індекс інфляції) - 200 000, 00 грн (сума боргу)).

Крім того, у контексті обґрунтування неможливості (відсутності підстав) для стягнення з держави встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі частини другої статті 625 ЦК України, ДКС України просить апеляційний суд звернути особливу увагу на цільове використання бюджетних коштів. Законодавством України не передбачено стягнення з Державного бюджету України інфляційних втрат та трьох процентів річних, не визначено механізму такого списання і бюджетні асигнування на зазначену мету не встановлені, а казначейство не має ані повноважень, ані законної можливості списати кошти з бюджету, що перевищували б обсяг бюджетних асигнувань, затверджений Верховною Радою України, зокрема у Законах України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Отже, судове рішення про стягнення інфляційних втрат та 3% річних без встановлених бюджетних призначень Законом про Державний бюджет України на відповідний рік не може бути виконане.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позивач зазначає, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. У цій частині посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а також релевантні рішення Європейського суду з прав людини.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року у справі № 759/13223/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Громадської організації «Захист Українського Народу» до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків, спричинених систематичними протиправними діями органів досудового розслідування, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Провадження у справі за позовом Громадської організації «Захист Українського Народу» до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків, спричинених систематичними протиправними діями органів досудового розслідування, закрито.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків, спричинених систематичними протиправними діями органів досудового розслідування, задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 200 000, 00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 200 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 12-17).

На підставі вказаного судового рішення 29 жовтня 2021 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 759/13223/20, який позивач 29 жовтня 2021 року пред`явив для виконання до ДКС України (а. с. 18, 19).

Листом ДКС України від 29 серпня 2022 року повідомлено, що виконавчий лист № 759/13223/20, виданий 29 жовтня 2021 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення на користь ОСОБА_1 200 000, 00 грн, буде виконаний в порядку черговості та в межах асигнувань за бюджетною програмою КПКВК 3504030 (а. с. 21).

03 серпня 2023 року на виконання вказаного виконавчого листа ДКС України здійснила безготівковий перерахунок грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку позивача (а. с. 24).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення, що набрало законної сили, відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України.

Доводи ДКС України про неможливість нарахування та стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством про виконавче провадження, районний суд відхилив з огляду на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження№14-68цс18), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), відповідно до яких у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України, поширення дії якої на спірні правовідносини не обмежує Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Суд зауважив, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей, а відсутність відповідних бюджетних призначень не може бути легітимною підставою для невиконання відповідачем у законодавчо встановлені строки покладених на нього функцій, пов`язаних з виконанням рішень судів.

З огляду на це, суд першої інстанції вважав, що 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати не з дня ухвалення судом постанови про стягнення коштів на користь позивача, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).

Оскільки три місяці для виконання виконавчого листа № 759/13223/20, пред`явленого позивачем до виконання ДКС України 29 жовтня 2021 року, сплинули 29 січня 2022 року, то днем початку прострочення держави-боржника та нарахування 3 % річних та індексу інфляції на підставі частини другої статті 625 ЦК України є 30 січня 2022 року, а кінцевою датою нарахування - 03 серпня 2023 року (день, що передує повному виконанню рішення суду).

З урахуванням вищевикладеного, здійснивши відповідний перерахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 за період із 30 січня 2022 року по 03 серпня 2023 року 3 % річних у розмірі 9 057, 53 грн та інфляційних втрат у розмірі 59 837, 68 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи, вимогам закону та висновкам Верховного Суду.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнанихабо оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договірне визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаногоабо оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (тут і далі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду) та особливості їх виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 вказаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахуноккоштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже,у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45),від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).

У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки:

«91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.».

Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України застосовні до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду.

Також суд правильно визначив період прострочення виконання грошового зобов`язання, за який слід проводити стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно з статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди.

Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 463/389/14-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди між сторонами є факт її завдання позивачу, а судовим рішенням апеляційного суду у справі № 759/13223/20 конкретизовано її розмір та визначено спосіб відшкодування (грошові кошти). Зазначене судове рішення набрало законної сили 21 вересня 2021 року.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга та четверта статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р оку № 845 (далі - Порядок № 845).

Висновок про застосування Порядку № 845 викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 200/7261/13.

Зокрема, за пунктом 47 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів (абзац 2 пункту 48 Порядку № 845).

У даній справі кошти в рахунок відшкодування шкоди позивачу стягнуто з державного бюджету, а отже відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» таке рішення виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у відповідності до Порядку № 845 на підставі звернення стягувача та на підставі наданих ним відповідно до вказаного порядку документів.

З огляду на вказаний припис абзацу 2 пункту 48 Порядку № 845 Порядку прострочення боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу казначейства документи, визначені пунктом 6 Порядку; (2) Казначейство за виконавчим документом не перерахувало кошти протягом трьох місяців з дня надходження поданих стягувачем документів. Отже, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником за рахунок коштів місцевого бюджету поширюється на випадки порушення підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання з відшкодування завданої цим органом місцевого самоврядування шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення стягувачем до органу казначейства відповідних документів і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Встановивши, що позивач звернувся до ДКС України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для стягнення коштів за судовим рішенням 29 жовтня 2021 року, а тримісячний строк, протягом якого Казначейство мало обов`язок перерахувати кошти, сплив 29 січня 2022 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що прострочення виконання обов`язку з виплати належних позивачу коштів настало з 30 січня 2022 року і закінчилось 03 серпня 2023 року.

Зазначений висновок суду узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22), згідно із яким три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду (постанови слідчого про відшкодування шкоди) слід стягувати не з дати пред`явлення до виконання такої постанови, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Колегія суддів вважає, що проходження пред`явленого до ДКС України виконавчого документа через його структурні підрозділи (управління) з метою дотримання процедури здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 36 Порядку № 845 та недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, яке набрало законної сили.

Отже, доводи апеляційної скарги ДКС України про визначення судом першої інстанції неправильного періоду прострочення виконання зобов`язань не заслуговують на увагу. Суд апеляційної інстанції враховує, що виконання судового рішення про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється органами Казначейства на підставі звернення стягувача та на підставі наданих ним відповідно до вказаного порядку документів протягом тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей, а тому саме з моменту звернення стягувача із заявою про виконання судового рішення та зі спливом тримісячного строку з дня надходження такої заяви та необхідних документів виникає прострочення виконання зобов`язань з виплати коштів, стягнутих судовим рішенням.

У схожих правовідносинах про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що припис цієї статті щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення (пункт 94 постанови від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року справі № 420/2411/19).

Вищевказане спростовує відповідні доводи апеляційної скарги ДКС України.

Приймаючи рішення, колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин апеляційну скаргу ДКС України необхідно залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній