КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/9135/24 Головуючий у І інстанції - Галась І.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/3277/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року

у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційної складової від суми заборгованості, -

установив:

У червні 2024 року Національна академія внутрішніх справ звернулося до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційної складової від суми заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог зазначило, що судовим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 березня 2014 року у справі №2-941/14 за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі, було вирішено стягнути з ОСОБА_1 на його користь 19112,48 грн. та 229,40 грн. судового збору, а всього разом 19341,88 грн.

Відповідач зазначене рішення не оскаржувала, тим самим визнала його.

Для виконання рішення Державною виконавчою службою України у 2014 році було відкрито виконавче провадження за НОМЕР_1.

Згідно даних «Автоматизована система виконавчого провадження» за ВП НОМЕР_1 - дані відсутні.

Станом на дату подання заяви воно повторно до ВДВС не зверталось.

Виконавчі провадження, щодо стягнення витрат з ОСОБА_1 в системі «Автоматизована система виконавчого провадження» відсутні.

Згідно довідки відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку відповідач не відшкодувала в повному обсязі кошти на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 березня 2014 року у справі №2-941/14.

Станом на дату подання даної позовної заяви, заборгованість відповідача перед ним становить 19341,88 грн.

18 березня 2024 рокувоно, рекомендованим листом, повідомило відповідача про невиконання нею рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 березня 2014 року по справі №2-941/14. Однак, кошти на його, НАВС, рахунок не надходили.

Для розрахунку 3% річних та інфляційної складової від суми заборгованості взято трирічний період прострочення відповідачем грошового зобов`язання з 21 травня 2021 року до 21 травня 2024 року та суму заборгованості за рішенням суду - 19341,88 грн. та передбачені штрафні санкції у сумі 9447,90 грн. з яких: 7704,57 грн. - інфляційне збільшення від суми заборгованості; 1743,33 грн. -3% річних від суми заборгованості.

Просило суд,стягнути із ОСОБА_1 на свою користь інфляційне збільшення від суми заборгованості у розмірі 7704,57 грн., 3% річних від суми заборгованості у розмірі 1743,33 грн. та судовий збір.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Національна академія внутрішніх справ подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні посилається на Постанови Верховного Суду України, які були прийняті по справах, щодо невиконання кредитних договорів та користування кредитними коштами, обґрунтовуючи рішення нормами закону, що регулюють відносини позики.

У свою чергу, зазначає, що воно не є кредитною установою, та не укладало договору позики з відповідачем.

Відповідно до Статуту, воно, НАВС, є закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання, державної форми власності, що провадить інноваційну освітню діяльність, пов`язану з наданням вищої освіти на різних ступенях вищої освіти за певними спеціальностями.

Приймаючи до уваги, що спір між ним та ОСОБА_1 стосується стягнення з відповідача штрафних санкцій, як виду відповідальності за невиконання судового рішення і жодним чином не стосується правовідносин пов`язаних з кредитом або позикою, у суду першої інстанції не було законних підстав відмовити йому, НАВС, у задоволенні позовних вимог.

Просило суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст. 369 ЦПК України(в редакції чинній на момент подачі апеляційної скарги), апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що17 березня 2014 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі №2-941/14 позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 задоволено повністю та стягнуто з останньої грошові кошти за навчання у розмірі 19112,48 грн. та судовий збір у сумі 229,40 грн.

Судове рішення набрало законної сили 07 квітня 2014 року.

Відповідач добровільно не виконує рішення суду у справі №2-941/14, та станом на 21 травня 2024 року коштів на виконання такого судового рішення від ОСОБА_1 не надходило, що підтверджено довідкою позивача.

Постановою Державного виконавця відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Кривошея Д.С. від 19. Січня 2016 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа №2-841/14 від 15 травня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь НАВС 19112,48 грн. вартості за навчання та 229,40 грн. судового збору.

На підтвердження позовних вимог в позовній заяві наведено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за період з 21 травня 2021 року до 21 травня 2024 року, які нараховані на основну суму заборгованості 19341,88 за рішенням суду, та долучено копію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року по цивільній справі №2-941/14.

Згідно наведених розрахунків позивачем нараховані штрафні санкції у сумі 9447,90 грн. з яких: 7704,57 грн. - інфляційне збільшення від суми заборгованості; 1743,33 грн. - 3% річних від суми заборгованості.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ).

Європейський суд з прав людини зазначає, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № № 29458/04 і 29465/0, пункт 24).

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від21 серпня 2019 року у справі №712/9272/17, провадження №14-345цс19).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 ч.1 ст. 4 КАС України).

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України (ч. 3 ст. 5 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України від 26 жовтня 2014 року «Про міліцію», який діяв на момент виникнення правовідносин між сторонами, особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Відповідно до ч.1 та ч.6 ст. 18 Закону України від 26 жовтня 2014 року «Про міліцію», який діяв на момент виникнення правовідносин між сторонами, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Згідно із ч. 2 Указу Президента України №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Відповідно до п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 13 від 01 березня 2007 року відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних із грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою.

Спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства. У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця.

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16, від 13 березня 2019 року у справі №723/18/17.

У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №357/8587/22, викладено висновок у аналогічній справі, відповідно до якого, що як у разі відмови від добровільного відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням особи у НАВС, так і в разі порушення особою умов договору про здійснення відшкодування з розстроченням платежу, такий спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В даній справі, у відповідача виник обов`язок зі сплати витрат, пов`язаних з утриманням у НАВС, тобто спір між сторонами, що виникають з цих правовідносин, підлягав розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положеньст. 625 ЦК Українидійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Отже, ураховуючи акцесорний характер визначених ст. 625 ЦК Українизобов`язань, спори про відшкодування передбачених вказаною статтею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі №686/964/20 з приводу вирішення спору про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну виплату грошового утримання судді.

Таким чином спір про стягнення з фізичної особи за позовом державного органу - Національної академії внутрішніх справ - НАВС витрат пов`язаних з утриманням у навчальному закладі даної особи під час проходження ним публічної служби підлягає розгляду в порядку адміністративної юрисдикції, а отже спори про відшкодування передбачених ст. 625 ЦК України грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї ж юрисдикції.

При цьому колегія суддів вважає, що та обставина, що розгляд справи про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, здійснювався за правилами ЦПК України в 2014 році, не може бути підставою того, що і стягнення, передбачених ст. 625 ЦК України грошових сум має проводитись за нормами ЦПК України, оскільки за чинним законодавством та усталеною судовою практикою Верховного Суду на даний час такі спори підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З врахуванням викладеного слід дійти висновку, що, виходячи із положень ст.ст. 4, 5, 19 КАС України, даний спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції не врахував указані обставини та помилково розглянув справу за правилами цивільного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд роз`яснює позивачеві, що розгляд справи в частині вищезазначених позовних вимог віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на невірне застосування судом норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення у справі та закриття провадження, з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 374, 377, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційної складової від суми заборгованості закрити.

Роз`яснити Національній академії внутрішніх справ, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому позивач має право звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією протягом десяти днів з дня отримання копії даної постанови.

Попередити про те, що у разі неподання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, після закінчення строку на її подання, матеріали справи будуть повернуті до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба