Дата документу 29.08.2025Справа № 554/9875/25
Провадження № 4-с/554/32/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

головуючого судді Чуванової А.М.,

за участю секретаря судового засідання Єсліковської О.А.,

розглянувши цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії або бездіяльність органу примусового виконання; заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Акціонерне товариство Комерційний банк «Привтабанк»,-

ВСТАНОВИВ :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії або бездіяльність органу примусового виконання, в якій просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у не скасуванні арешту у виконавчому провадженні №20968322, накладеного постановою від 25.08.2010 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.06.2010 року у справі №2-6496/10; скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.08.2010 року у виконавчому провадженні №20968322 на майно боржника ОСОБА_1 , за ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.06.2010 року у справі №2-6496/10.

В обґрунтування доводів скарги, заявник посилається на те, щоОСОБА_1 16.05.2025 року звернувся до нотаріуса у зв`язку з наміром укласти договір купівлі - продажу земельної ділянки, але нотаріус йому повідомила, що на все його нерухоме майно накладено арешт та заборона відчужувати.

На запит адвоката 12.06.2025 року засобами зв`язку «Укрпошта» отримано лист Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №49823 від 23.05.2025 року, яким ДВС повідомлено, що на виконанні у відділі знаходилось виконавче провадження №20968322/СР з виконання постанови №2-6469, виданої 09.06.2010 року Октябрським районним судом м. Полтави, про накладення арешту на майно, нерухоме майно, грошові кошти, що належать ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в межах суми заявлених позовних вимог - 44 620,62 грн.

28.08.2010 року виконавче провадження завершено у відповідності з п.7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» - як фактично виконане. Арешт на майно за постановою (ухвалою) суду накладено. Дані внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Скасування/зняття накладеного арешту за постановою (ухвалою) суду не відноситься до компетенції Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. З приводу вирішення даного питання необхідно звернутись в суд.

Роз`яснено, що відповідно до п.п.9.9 та 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008 року та Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12.04.2012 (діяли до 07.06.2017), строк зберігання завершених виконавчих проваджень та книг обліку, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки після чого підлягають знищенню. Відповідно, вище зазначене виконавче провадження № 20968322 - знищено.

Враховуючи надану відповідь, заявник вказує на те, що заборгованість погашена і відсутні підстави для наявного арешту, а дії державного виконавця щодо не скасування арешту з майна боржника перешкоджають ОСОБА_1 володіти своїм майном та розпоряджатися ним.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 8, 58 Конституції України, ст.ст.48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», заявник просить скаргу задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 18.07.2025 року відкрито провадження по даній справі та призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні.

В судове засідання заявник та його представник не з`явилися, представник просив про розгляд справи у відсутність, з підтриманням вимог скарги у повному обсязі.

Представники заінтересованих осіб до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга на дії/бездіяльність органу примусового виконання підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження», ст. 3 якого визначено, що примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема на підставі виконавчих листів, виданих судом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Судом встановлено, що на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціїзнаходилось виконавче провадження № 20968322/СР з виконання постанови №2-6469, виданої 09.06.2010 року Октябрським районним судом м. Полтави, про накладення арешту на майно, нерухоме майно, грошові кошти, що належать ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в межах суми заявлених позовних вимог - 44 620,62 грн.

Відповідно до матеріалів скарги, 28.08.2010 року виконавче провадження завершено у відповідності з п.7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» - як фактично виконане. Арешт на майно за постановою (ухвалою) суду накладено. Дані внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.43 лист-відповідь).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з положеннями ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

У пункті п`ятому постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 03.06.2016 року зазначено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченомурозділом VIIЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимогстатті 181Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбаченостаттею 60Закону про виконавче провадження.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07.02.2014 року при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6,статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України:від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", від 24 березня 1998 року №202/98-ВР "Про державну виконавчу службу",від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі - Закон про виконавче провадження), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Під час розгляду цієї скарги суд, у тому числі, керується положеннями Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 03.08.2010 року, чинного на момент вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 03.08.2010 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового

провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових

осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у

цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та

інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у

спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими

нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону

та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону

підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як встановлено під час розгляду справи, 28.08.2010 року виконавче провадження № 20968322/СР з виконання постанови №2-6469, виданої 09.06.2010 року Октябрським районним судом м. Полтави, завершено у відповідності з п.7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» - як фактично виконане.

Відповідно до листа-відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №49823 від 23.05.2025 року вище зазначене виконавче провадження № 20968322 - знищено.

У постанові від 18.01.2023 року у справі №127/1547/14-ц Верховним Судом відзначено, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправденим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Матеріали цивільної справи, що розглядається судом, не містять даних про те, що на примусовому виконанні є виконавче проводження відносно майна боржника ОСОБА_1 . Не містять матеріали справи і даних щодо майнових претензій Акціонерного товариства Комерційний банк «Привтабанк» відносно боржника ОСОБА_1 (представник стягувача обізнаний про розгляд скарги судом).

У статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції визначені підстави, за котрих виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника.

У частині 5 цієї статті Закону зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 Верховний Суд виснував, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другоюстатті 353 цього кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

За таких обставин, враховуючи, що 28.08.2010 року виконавче провадження №20968322/СР з виконання постанови №2-6469, виданої 09.06.2010 року Октябрським районним судом м. Полтави, завершено у відповідності з п.7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» - як фактично виконане; відсутні дані про те, що на примусовому виконанні наявне виконавче проводження відносно майна боржника ОСОБА_1 ; матеріали справи не містять даних щодо майнових претензій стягувача АТ КБ «ПриватБанк» відносно боржника, суд, задля захисту прав заявника ОСОБА_1 , вважає за можливе скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.08.2010 року у виконавчому провадженні №20968322 на майно боржника ОСОБА_1 , за ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.06.2010 року у справі №2-6496/10.

Таким чином, суд доходить висновку, що наявність протягом тривалого часу (близько 15 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчих проваджень, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а тому скарга в частині скасування арешту з майна ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

За приписами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент закінчення виконавчого провадження, у разі закінчення виконавчого провадження звільнення майна з-під арешту здійснювалося судом.

Дані обставини свідчать про те, що на момент завершення провадження 28.08.2010 року без зняття арешту з майна ОСОБА_1 , державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та жодної бездіяльності не проявив.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що вимоги скарги в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у не скасуванні арешту майна, не підлягають задоволенню.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про часткове задоволення скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії або бездіяльність органу примусового виконання; заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Акціонерне товариство Комерційний банк «Привтабанк»,- задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.08.2010 року у виконавчому провадженні №20968322 на майно боржника ОСОБА_1 , за ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.06.2010 року у справі №2-6496/10.

В задоволенні інших вимог скарги заявнику відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.М.Чуванова