УХВАЛА

11 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 938/915/24

провадження № 61-10942ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя з визначенням ідеальних часток без реального поділу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом

до ОСОБА_1 , у якому просила:

- визнати земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва

та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га, що розташована

в АДРЕСА_1 та на праві власності належить ОСОБА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

- здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя з визначенням ідеальних часток без реального поділу наступним чином:

визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га, що розташована в АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого

майна - 08.

Верховинський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 24 березня 2025 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, позов ОСОБА_2 задовольнив частково.

У порядку поділу майна подружжя визнав за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 236,1 кв. м, житловою площею 125,6 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 08;

- 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0404, з цільовим призначенням для будівництва

та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Полянки, Верховинського району

Івано-Франківської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

23 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат

Лісодід О. В., через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного

Суду касаційну скаргу на рішення Верховинського районного суду

Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року та постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року у зазначеній

справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини

і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка

є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими,

ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури

у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те,

що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом

(пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод),

та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках,

коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно

до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини,

встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне

та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності

у цивільних правовідносинах.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя з визначенням ідеальних часток без реального поділу.

З огляду на зміст оскаржених судових рішень, загальна вартість спірного майна подружжя (земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0404, з цільовим призначенням для будівництва

та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в с. Полянки, Верховинського району

Івано-Франківської області, та житлового будинку, загальною площею 236,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) становить 559 967,00 грн (132 827,00 грн + 427 140,00 грн), при цьому як вбачається з касаційної скарги ціну позову відповідач зазначає 373 312,00 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті

п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн).

Таким чином, обставин, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі

не встановлено.

Норми процесуального закону, якими врегульовано процедуру доступу до суду касаційної інстанції, слід визнати такими, що відповідають критеріям правової визначеності та передбачуваності.

Підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно

до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України Верховний Суд не встановив.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав

людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної

заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції,

а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки,

яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ

до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі

Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб

(п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня

2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду

Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року та постанову

Івано-Франківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання

земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

та поділ спільного майна подружжя з визначенням ідеальних часток без реального поділу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров