ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7714/25 Справа № 216/5489/23 Суддя у 1-й інстанції - ОНОПЧЕНКО Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року, ухвалене суддею Онопченком Ю.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

21 серпня 2023 року та змінивши предмет позову 20 вересня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс КР» (далі ТОВ «Сітісервіс-КР») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 21 квітня 2022 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив рішення у справі №216/1685/21, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду, за позовом ТОВ «Сітісервіс-КР» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Складаючи та підписуючи позовну заяву ТОВ «Сітісервіс-КР» представник ОСОБА_3 , що діяла на підставі дійсної до 24.02.2022 довіреності ТОВ «Сітісервіс-КР», внаслідок власної недбалості помилилась стосовно обставин, які мають істотне значення щодо прав та обов`язків ТОВ «Сітісервіс-КР» під час виконання функцій управителя Багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , враховуючи те, що позовна заява містить ознаки нечесної підприємницької практики, забороненої приписами ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» в умовах відсутності своєчасно переданих (наданих) позивачам документів щодо правових підстав здійснення ТОВ «Сітісервіс-КР» функцій управителя житлового будинку, а також ціни, кількості та вартості фактично наданих послуг ТОВ «Сітісервіс-КР» протягом періоду з 01.03.2018 по 01.03.2021 в умовах відсутності укладеного ТОВ «Сітісервіс-КР» безпосередньо з позивачами відповідного письмового договору, що свідчить про відсутність їх прямої та недвозначної згоди на придбання продукції (послуг) ТОВ «Сітісервіс-КР».

Посилаючись на вищевказані обставини позивачі просили суд визнати недійсною позовну заяву ТОВ «Сітісервіс-КР» зареєстрованої Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 29.03.2021 як правочин, що вчинений внаслідок помилки стосовно обставин, що мають істотне значення, а також з урахуванням нікчемності договору ТОВ «Сітісервіс-КР» №1406/05-18 від 03.06.2018 про надання послуг з управління будинком згідно приписів ч.1 ст.220 ЦК України, внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення відповідно до вимог ч.2 ст.1031 ЦК України; визнати як зловживання своїм монопольним становищем щодо управління житловим будинком діяльність ТОВ «Сітісервіс-КР» стосовно управління житловим будинком в умовах відсутності нотаріального посвідчення договору №1406/05-18 про надання послуг з управління будинком від 03.06.2018, що є нікчемним відповідно до ч.3 ст.209, ч.1 ст.220, ч.2 ст.1031 ЦК України, і зобов`язати відповідача припинити зловживання своїм монопольним становищем шляхом приведення діяльності ТОВ «Сітісервіс-КР» у відповідності з вимогами чинного законодавства України; та зобов`язати відповідача повернути позивачам грошові кошти отримані на підставі вищевказаної позовної заяви, та відшкодувати завдані цим правочином збитки.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР» про захист прав споживачів.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , вказує, що оскаржуване судове рішення ухвалене з грубим порушенням Конституції України, норм матеріального та процесуального права, є незаконним та підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про повне задоволення позовних вимог.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення обмежився викладенням в його тексті процесуальних подій у цивільній справі №216/1685/21 з посиланням на судову практику, що не стосується питань, порушених у позові щодо недійсності правочину.

Вказує, що суд першої інстанції після ухвалення 01.03.2023 Дніпровським апеляційним судом постанови у зазначеній вище справі, продовживши судовий розгляд по суті вимог, взагалі не перевірив та не з`ясував відповідність оспорюваного правочину приписам ч.1 ст.203 ЦК України та н вчинив відповідних дій на підставі ч.6 ст.13 ЦПК України.

При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано проігнорував приписи ч.1 ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів», а також приписи ч.ч.-3, 6 ст.19, норми п.5 ч.1 ст.21, ч.1 ст.22 цього Закону.

ОСОБА_1 вказує на те, що суд першої інстанції фактично не дослідив Договір про надання послуг з управління будинком №1406/05-18 від 03.06.2018. Зазначає, що вказаний договір, згідно п.43 має тільки два додатки, що є невід`ємною його частиною: 1) додаток «Загальні відомості про будинок, Акт технічного огляду будинку; 2) додаток «Перелік складових послуг з управління багатоквартирним будинком, їх вартість та періодичність їх виконання». Зазначає, що додатки до типового Договору не відповідають додаткам Договору про надання послуг з управління будинком №1406/05-18 від 03.06.2018. Спірний Договір підписаний особою « ОСОБА_4 », який не є співвласником чи представником співвласників житлового будинку і яка не мала права приймати участь у начебто проведених 03.06.2018 зборів Співвласників житлового будинку. Також скаржник зазначає, що особу, яка підписала Договір неможливо ідентифікувати у зв`язку з відсутністю посилань у Договорі на будь-який документ, що посвідчував би особу. Окрім того, спірний Договір не посвідчений нотаріально, що свідчить про його нікчемність та який не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновок Постанови Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №453/850/17, де зазначено, що Договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню.

Також позивач вважає, що суд першої інстанції не врахував висновків Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2011 року у справі №6-4491св10. Окрім того, суд проігнорував власну ухвалу від 14.08.2023 про витребування доказів, проігнорував клопотання позивача про витребування у Криворізької міської ради відповідних доказів стосовно земельної ділянки прибудинкової території Житлового будинку. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції не врахував і висновків Постанови Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі №6-59цс13, тому оскаржуване судове рішення не відповідає завданню цивільного судочинства, суперечить засададам верховенства права та Конституції України і є незаконним внаслідок його невідповідності вимогам ст.ст.264, 264 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , представник відповідача ТОВ «Сітісервіс-КР» Жмуд Л.І., посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповіді на відзив відповідача ТОВ «Сітісервіс-КР», позивач ОСОБА_1 , вказує на те, що відповідь на відзив не має ознак офіційного документу, внаслідок його невідповідності вимогам ДСТУ4163:2020, тому просить не брати його до уваги.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Із Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи встановлено, що спірна позовна заява ТОВ «Сітісервіс-КР» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за житлово-комунальні послуги від 29.03.2021 надійшла до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 29.03.2021, та ухвалою судді Сидорака В.В. від 15.04.2021 було відкрито провадження у справі.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд може залишити позовну заяву без руху, повернути позовну заяву або відмовити у відкритті провадження в цивільній справі у відповідності до вимог статей 185, 186 ЦПК України.

Як встановлено судом, суддею Сидораком В.В. було встановлено, що спірну позовну заяву було подано з додержання вимог викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, після чого відкрито провадження у справі, оскільки були відсутні підстави для застосування вимог статей 185, 186 ЦПК України.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 216/1685/21 від 21.04.2023, задоволено спірну позовну заяву ТОВ «Сітісервіс-КР» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, та солідарно стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сітісервіс-КР» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 5460,02 грн, суму інфляційних збитків в розмірі 671,01 грн, 3% річних в розмірі 246,74 грн, та судовий збір у сумі 721,23 грн, з кожного.

Використовуючи право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції від 21.04.2023, позивачі, кожен окремо, неодноразово зверталися з апеляційними скаргами до Дніпровського апеляційного суду, однак через невиконання встановлених процесуальних вимог законодавства апеляційні скарги були повернуті скаржникам.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами ОСОБА_1 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п.9 ч.2 ст.129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Також у Рішенні від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п.2 ч.2 ст.17, п.8 ч.1 ст.26, ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», та від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, із зазначених позивачами обставин на підтвердження заявлених ними вимог судом першої інстанції не встановлено порушень прав останніх зі сторони ТОВ «Сітісервіс-КР» в ході звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за захистом яких ті звернулися в порядку визначеному Законом України «Про захист прав споживачів», та як наслідок визнання позовної заяви недійсною, та виникнення підстав зобов`язання відповідача повернути грошові кошти стягнуті з позивачів за рішенням суду, яке набрало законної сили та обов`язкове до виконання сторонами.

Судом першої інстанції під час розгляду позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було враховано ту обставину, що позивачами було реалізовано право на оскарження в апеляційному порядку судового рішення по вказаній справі.

Окрім того, судом взято до уваги й те, що позивачі, кожен окремо, також реалізували своє право на перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, проте через невиконання ними вимог процесуального законодавства їхні заяви були повернуті заявникам.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачами не було виконано свого процесуального обов`язку із подання належних доказів обґрунтованості заявленого ними позову, а без подання позивачами зазначених доказів і їх дослідження у межах розгляду справи про захист прав споживачів, вимоги є необґрунтованими та недоведеними, такими, що задоволенню не підлягають, колегія суддів вважає вірним і повністю з ним погоджується.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 15 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: