Провадження №2-з/752/203/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду міста Києва Кордюкова Ж.І., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

17.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, поданого ним до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування заяви зазначено, що 28.08.2025 на виконання рішень судів Республіки Ірландія його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув до міста Київ, а 29.08.2025 він забрав сина до свого помешкання.

Наразі син проживає разом з ним.

ОСОБА_2 вдається до насильницьких методів відбирання дитини. Також остання зазначає, що має намір знову вивезти сина за кордон без згоди його батька.

ОСОБА_2 , застосувавши протиправно методи фізичного впливу до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може вільно покинути разом з ним територію України, що фактично може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у майбутньому, у разі задоволення його позовних вимог.

За таких обставин є необхідним вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_2 вчиняти дії як особисто, так із залученням третіх осіб, а саме фізичною силою здійснювати відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спрямоване на зміну місця її проживання, фактичним місцем проживання якої наразі є проживання разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням у цій справі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та зобов`язання вчинити дії.

Сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був повернутий в Україну 28.08.2025 відповідно до рішення апеляційного суду від 22.08.2025 у справі про викрадення дітей та виконаня судовго наказу про опікунство 1991 року та у справі неповнолітнього ОСОБА_3 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (Республіка Ірландія).

Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини.

Виконавчим комітетом Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , про що складено акт № 53 від 15.09.2025.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи подальше вчинення дій, що можуть порушити права та інтереси позивача, поновлення яких є предметом судового розгляду.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може, зокрема, вчиняти дії на порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача, які він має намір захистити (поновити).

Суд зауважує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При цьому при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Предметом судового розгляду в межах даної справи є немайнові вимоги у сімейних правовідносинах, які виникли між сторонами щодо того, з ким саме буде проживати неповнолітня дитина.

У даній справі між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості добровільно вирішити питання, з ким саме буде проживати їх син на час вирішення спору щодо визначення місця його проживання в судовому порядку.

Судом встановлено, що наразі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом з батьком ОСОБА_1 .

При цьому між батькам дійсно існує спір щодо місця проживання їх неповнолітнього сина.

Оцінюючи доводи заяви та засіб забезпечення позову, який просить застосувати позивач, суд враховує предмет спору та вважає доцільним встановити ОСОБА_2 заборону вчиняти дії як особисто, так із залученням третіх осіб, фізичною силою здійснювати відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спрямовані на зміну місця її проживання, фактичним місцем проживання якої наразі є проживання разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням у цій справі.

Застосовуючи такий засіб забезпечення позову, суд виходить із інтересів самої неповнолітньої дитини, які в даному випадку превалюють над інтересами її батьків, і вважає, що заборона матері змінювати місце проживання сина, виключатиме можливі прояви у дитини стресів або інших негативних емоцій, пов`язаних зі зміною місця його проживання, що позитивно впливатиме на його психоемоційний стан і сприятиме нормальному стабільному розвитку без травмуючих факторів.

Разом з тим забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20).

Суд вважає, що такий вид забезпечення позову є доцільним та співмірним з заявленими вимогами, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому. Захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, він є співмірним заходом, який не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останньої.

Натомість, невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникненню між сторонами у справі конфліктних ситуацій та інших судових спорів. Інтереси дитини та права сторін на час постановлення оскаржуваної ухвали не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити заяву про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149-153, 258, 260-261, 353-354 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії як особисто, так із залученням третіх осіб, а саме фізичною силою здійснювати відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спрямоване на зміну місця проживання дитини, фактичним місцем проживання наразі якої є проживання разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням у справі №752/14726/25.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвала є виконавчим документом, строк пред`явлення її до виконання становить три роки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Стягувач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Боржник: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Ухвалу складено 19.09.2025.

Суддя Ж. І. Кордюкова