Справа № 761/8564/25
Провадження № 2/761/5541/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І. В.,

секретаря судового засідання - Коломійця А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення різниці між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення різниці між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування.

У своїй позовній заяві просила суд стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_2 ) різницю між фактичною шкодою та страховим відшкодуванням (фактично завдану матеріальну шкоду) у розмірі 114 551,98 грн.; відшкодування моральної шкоди, у розмірі 50 000,00 грн. та судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1 316,41грн витрати на правничу допомогу адвоката, у розмірі 10 000, 00 грн.

Свою позовну заяву обґрунтував тим, що 05 червня 2024 року близько 13 год 06 хв, за адресою: вул. Родини Глаголєвих, 3/1, м. Київ, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ford Transit» д.н.з. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з автомобілем «Suzuki New SX-4» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження та матеріальні збитки.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2024 року у справі № 761/23549/24 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

12 червня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» (цивільно правова відповідальність страхувальника автомобіля «Ford Transit» д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_4 застрахована за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правовоі? відповідальності власників наземних транспортних засобів № 221212559 від 30.05.2024 р.) із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування. 26 листопада 2024 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплатило на банківський рахунок ОСОБА_1 147 400,00 грн .

Ухвалою суду від 03 березня 2025 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

03 червня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначав, що Позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що ремонтні роботи, виконані ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ», пов?язані саме з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 05 червня 2024 року за участю автомобіля Ford Transit д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням Відповідача. Вважає також, що у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між конкретними витратами на ремонт та пошкодженнями, спричиненими саме ДТП 05 червня 2024 року. Відповідач зазначає, що вимога про відшкодування моральної шкоди є недоведеною.

06 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» позивач направив відповідь на відзив, відповідно до змісту якого вважає, що автомобіль відремонтований саме задля усунення пошкоджень, спричинених ДТП, яка мала місце 05 червня 2025 року. Також зазначає, що наявність моральної шкоди є обгрунтованою у зв`язку із обмеженням мобільності, ускладнення доступу до необхідних послуг, неможливістю ведення усталеного способу життя протягом семи місяців, поки автомобіль перебував в несправному стані.

08 липня 2025 року на адресу суду від Відповідача надійшло заперечення, відповідно до змісту якого Відповідач вважає, що розмір фактично заподіяної шкоди, підтверджений звітом, не перевищує встановлених полісом лімітів відповідальності, а погоджена позивачкою з страховиком сума страхового відшкодування є наслідком її власного волевиявлення з домовленості сторін страхового договору.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини.

05 червня 2024 року близько 13 год 06 хв, за адресою: вул. Родини Глаголєвих, 3/1, м. Київ, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ford Transit» д.н.з. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з автомобілем «Suzuki New SX-4» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження та матеріальні збитки.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2024 року у справі № 761/23549/24 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

12 червня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» (цивільно правова відповідальність страхувальника автомобіля «Ford Transit» д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_4 застрахована за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правовоі? відповідальності власників наземних транспортних засобів № 221212559 від 30.05.2024 р.) із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування.

26 листопада 2024 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно страхового акту №ЦВ/24/3429 за договором страхування №221212559 від 29.05.2024 виплатило на банківський рахунок ОСОБА_1 147 400,00 грн., що підтверджується квитанцією, виданою Акціонерним товариством «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» від 26.11.2024.

В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» () та після проведення діагностики та визначення обсягу необхідних ремонтних робіт, підприємством було сформовано рахунок-фактуру №1350722_216927 від 28 грудня 2024 року на проведення відновлювального ремонту автомобіля «Suzuki New SX-4» д.н.з. НОМЕР_3 .

Згідно акту виконаних робіт N?1350722_ВН 342819 від 28 січня 2025 року, ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» виконало повний комплекс відновлювальних робіт, включаючи заміну пошкоджених деталей та необхідні ремонтні роботи. Загальна вартість виконаних робіт, використаних запасних частин і матеріалів становить 261 951,98 грн.

Позивачка бажає стягнути різницю між ремонтними роботами її автомобіля «Suzuki New SX-4», що були здійсненні, та сумою страхового відшкодовування у розмірі 114 551,98 грн..

Також, ОСОБА_1 бажає стягнути моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Збитки, які підлягають відшкодуванню, мають бути реальними, необхідними для відновлення автомобіля до стану, що існував до ДТП, та прямо викликаними саме цією подією.

Згідно з ч. ч. 1, 2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відповідно до положень ст. 22 Цивільного кодексу України, шкода, що підлягає відшкодуванню, повинна бути: реальною - такою, що фактично настала; необхідною для відновлення майна до стану, що існував до настання шкоди; спричиненою саме тією подією, з якою пов?язується відповідальність.

Згідно рахунку-фактури №1350722_261927 від 28 грудня 2024 року та акту виконаних робіт N?1350722_ВН_ 342819 від 28 січня 2025 року, ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» виконало ремонтні роботи «Suzuki New SX-4», загальна вартість яких склала 261 951,98 грн.

Позивачка бажає стягнути різницю між ремонтними роботами її автомобіля «Suzuki New SX-4», що були здійсненні, та сумою страхового відшкодовування у розмірі 114 551,98 грн..

Таким чином, Позивачка свої позовні вимоги про стягнення різниці між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування (фактично завданої матеріальної шкоди), обгрунтовує наступним:

1) розмір фактичної шкоди - рахунком-фактури N?1350722_261927 від 28 грудня 2024 року та актом виконаних робіт N?1350722_ВН_ 342819 від 28 січня 2025 року;

2) розмір страхового відшкодування - квитанцією від 26.11.2024 р. про виплату страхового відшкодування ТДВ СК «Альфа-Гарант» на банківський рахунок Позивачки.

Представником Відповідача до ТДВ «Альфа-Грант» було направлено адвокатський запит стосовно розміру реальної заподіяної шкоди в результатів пошкодження автомобіля «Suzuki New SX-4» д.н.з. НОМЕР_3 .

ТДВ «Альфа-Грант» представнику Відповідача надало наступні документи: страховий поліс №221212559, звіт від 26 вересня 2024 року про визначення страхової вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Suzuki New SX-4» д.н.з. НОМЕР_3 та фотографії пошкоджень.

Відповідно до звіту від 26 вересня 2024 року (далі - Звіт) вартість матеріального збитку завданого власнику майна Suzuki SX-4, реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2023 роки випуску, Вартість ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_5 , внаслідок ДТП, складає: 179 794.08 грн. (сто сімдесят дев?ять тисяч сімсот дев?яносто чотири гривні 08 копійок) з ПДВ на вартість матеріалів та складових. Вартість матеріального збитку завданого власнику майна Suzuki SX-4, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2023 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_5 , внаслідок ДТП, складає 152 628,40 грн., (сто п?ятдесят дві тисячі шістсот двадцять вісім гривень 40 копійов) без ІПДВ на вартість матеріалів та складових.

Отже, такий Звіт був узгоджений із ОСОБА_1 , з яким вона ознайомилась, такий Звіт не оскаржувала (відсутність рецензії на звіт про оцінку матеріальних збитків) та повністю погодилась із такою оцінкою, що підтверджується квитанцією від 26.11.2024 р. про виплату страхового відшкодування ТДВ СК «Альфа-Гарант» в сумі - 147 400,00 грн..

При цьому, згідно Полісу ліміту відповідальності становить - 160 000,00 грн., розмір франшизи - 2 600, 00 грн.

Отже, Позивачка мала можливість скористатись своїм правом на відшкодування шкоди в розмірі (160 000 - 2 600) = 157 400, 00 грн., що повністю покриває витрати на відновлення т/з (збитки), згідно розділу 2 Висновку Звіту - 152 628,40 грн. (без ПДВ).

Позивачка вирішила погодити із ТДВ СК «Альфа-Гарант» меншу суму страхової виплати (147 400,00 грн.).

В ст. 1194 ЦК України, вказано про відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою відповідальність, в разі якщо фактична шкода перевищує страхову виплату, але із врахуванням лімітів відповідальності: особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Фактичний розмір шкоди визначений Звітом, ліміти відповідальності визначені Полісом.

Крім того, якщо між Позивачем та Страховиком (за взаємною згодою) погоджений розмір страхової виплати менший від суми фактично заподіяної шкоди (але в межах ліміту відповідальності згідно Полісу), то Позивач не має права заявляти такі додаткові вимоги особи винної в ДТП.

Про це вказують правові висновки Верховного Суду.

Покладання обов?язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, - правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові у справі N? 755/18006/15-ц (провадження N? 14-176цс18) від 4 липня 2018 року.

Також, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі N? 362/3043/18 (провадження N? 61-1306320) про відшкодування майнової шкоди, були зроблені наступні висновки: оскільки pacta non obligant nisi gentes inte quas inita (договори не зобов?язують нікого, крім осіб, які в них беруть участь), тому домовленістю між двома сторонами не може збільшено обсяг / відповідальності третьої особи, не сторони такого договору).

Виплата страхового відшкодування у розмірі,, визначеному домовленістю між потерпілим та страховиком, якщо він менше страхової суми (ліміту відповідальності), не створює обов`язку для заподіювача шкоди, який застрахував свою відповідальність.

Таким чином, розмір фактично заподіяної шкоди, підтверджений звітом, не перевищує встановлених полісом лімітів відповідальності, а погоджена позивачкою з страховиком сума страхового відшкодування є наслідком її власного волевиявлення з домовленості сторін страхового договору.

Щодо визначення належного відповідача у справі.

Позовні вимоги у даній справі пред?явлені до ОСОБА_2 як до водія транспортного засобу, який потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. Водночас, фактичні обставини справи свідчать про те, що під час виконання відповідних дій ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем - ФОП ОСОБА_4 , у чиїх інтересах діяв та виконуючи чиї господарські завдання керував транспортним засобом, що належить цьому підприємцю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична особа або фізична особа-підприємець несе відповідальність за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов?язків. Тобто шкода, заподіяна працівником під час виконання роботи, підлягає відшкодуванню його роботодавцем, а не самим працівником.

Таким чином, перебування Відповідача у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_4 підтверджується тим, що транспортний засіб «Ford Transit» д.н.3. НОМЕР_2 , яким керував Відповідач, належить ФОП ОСОБА_4 та застрахований ним.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 705/3876/18 для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього відсутності обов?язку відповідати за даним позовом. Установлення такої умови є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові.

Щоб визнати відповідача неналежним, крім цієї умови, суд повинен мати дані про те, що обов?язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки тоді, коли суд може вказати особу, яка повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача.

Так само, як зазначено у пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N? 523/9076/16-ц, пред?явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Оскільки Позивачка вважає, що страхова компанія недоплатила суму страхового відшкодування в межах лімітів відповідальності, то належним Відповідачем в даному випадку виступатиме ТДВ СК «Альфа-Грант»

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Позивачка зазначає, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача- ОСОБА_2 , позивачу було завдано значної матеріальної та моральної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу марки «Suzuki New SX-4» д.н.з. НОМЕР_3 , що належить позивачу на праві власності.

Зазначене ДТП призвело до суттєвого обмеження можливостей позивача та членів її родини щодо користування власним транспортним засобом, що спричинило істотні незручності у повсякденному житті, а саме: обмеження мобільності, ускладнення доступу до необхідних послуг та закладів, неможливість здійснення звичних покупок та ведення усталеного способу життя. Внаслідок пошкоджень, отриманих у ДТП, транспортний засіб перебував у несправному стані з червня 2024 року по січень 2025 року. Протягом цих семи місяців позивачка була позбавлена можливості користуватися власним автомобілем, що суттєво погіршило якість життя та негативно вплинуло на емоційний стан як самого позивачки, так і членів її родини.

Вважає, що з огляду на характер та обсяг моральних страждань позивачки, тривалість негативного впливу наслідків ДТП на якість життя її родини, позивачка оцінює розмір компенсації моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок).

Відповідно до ч., ч. 1, 2. ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Разом з тим, у частині вимог про відшкодування моральної шкоди позивачем не доведено факту її заподіяння (наявність душевних страждань), причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та заявленими моральними стражданням та не обгрунтовано розмір такої шкоди.

Так, у позовній заяві відсутні докази, що підтверджують, що позивачка зазнала моральних страждань, що такі страждання мають зв`язок із ДТП, яка сталась 05.06.2024 року та яким чином було визначено розмір моральної шкоди - 50 000 грн.

Щодо позовних вимог, суд дійшов наступного висновку.

Суд зазначає, що даний вид правовідносин регулюється Законом України «Про страхування» (надалі - Закон) та Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України).

Стаття 6 Закону встановлює, що загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування. Види добровільного страхування, на які видається ліцензія, визначаються згідно з прийнятими страховиком правилами (умовами) страхування, зареєстрованими Уповноваженим органом, а конкретні умови страхування визначаються під час укладання договору страхування.

Згідно ст. 16 Закону, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов?язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, а страхувальник зобов?язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків.

Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов?язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 та ст. 610 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року).

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі.

Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі ст. 11, 16, 22 ЦК України, керуючись ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення різниці між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлений 16 вересня 2025 року.

Суддя: