КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/12178/24

номер провадження: 22-ц/824/10929/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» - адвоката Калашнюка Сергія Андрійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року у складі судді Мазура Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» (далі - ТОВ «Київавтотрейд») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що у січні 2022 року позивач для особистих потреб та потреб своєї родини вирішив придбати легковий автомобіль за кордоном шляхом участі в аукціоні. 19 січня 2022 року позивач зустрівся із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в їх офісі, де вони розповіли йому яким чином можна придбати автомобіль, доставити його на територію України та зробити ремонт під ключ. Вказував, що він погодився із запропонованими умовами та повідомив їм про своє бажання придбати автомобіль марки BMW f30 та, що вартість автомобіля, доставка і ремонт розрахована ним до 13000 доларів США. Того ж дня вони підписали договір про надання послуг №0260 та відповідно до його умов позивач передав ОСОБА_2 500 доларів США за їх послуги.

Вказував, що 27 січня 2022 року відбувся аукціон автомобіля, вартість якого складала 3 600 доларів США. Після цього ОСОБА_3 розмістив у групі в телеграм - каналі таблицю з розрахунком вартості автомобіля під ключ, загальна вартість якого складала 12 500 доларів США. У подальшому в групу телеграм - каналу було направлено рахунок на оплату №9 від 28 січня 2022 року, відповідно до якого постачальником даного автомобіля є ТОВ «Київавтотрейд».

Зазначав, що 28 січня 2022 року між ним та ТОВ «Київавтотрейд» було укладено попередній договір №28012022 про укладення договору купівлі-продажу рухомого майна. На виконання вказаного договору 28 січня 2022 року позивач перерахував на рахунок ТОВ «Київавтотрейд» грошові кошти у сумі 152 993 грн 00 коп.

05 березня 2022 року ОСОБА_3 повідомив позивача, що автомобіль знаходиться в порту в США, де буде перебувати поки не проясниться ситуація в Україні. В офісі ТОВ «Київавтотрейд» позивачу стало відомо, що відповідачем оплачено частину коштів на ремонт автомобіля.

Зазначав, що 25 серпня 2022 року він поїхав на станцію технічного обслуговування (далі - СТО) за адресою: місто Київ, вул. Малинюка, 115, куди повинен був бути доставлений автомобіль на ремонт, де йому працівники СТО повідомили, що про ремонт автомобіля марки BMW f30 вперше чують, ніяких запчастин на даний автомобіль та кошти на його ремонт вони не отримували.

08 вересня 2022 року позивач звернувся до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та того ж дня відомості по його заяві були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002730. В ході досудового розслідування було встановлено, що 01 вересня 2022 року було здійснене митне оформлення даного транспортного засобу у відділі митного оформлення «Городок» митного поста «Західний» (відділ митного посту №2 «Городок») та оформлено митну декларацію №UA209180/2022/061442 від 01 вересня 2022 року. В подальшому стало відомо, що даний транспортний засіб 27 вересня 2022 року Територіальним сервісним центром №8045 в місті Києві зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 на автомобіль, державний номер знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_2 . Реєстрація транспортного засобу марки BMW f30, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2,0 (бензин), сірого кольору привезеного з-за кордону відбулася по вантажній митній декларації.

Зазначав, що відповідно до умов договору та з урахуванням повної сплати ним коштів на придбання транспортного засобу відповідач повинен був укласти із позивачем основний договір купівлі-продажу, однак прострочив виконання такого зобов`язання. Крім того, транспортний засіб відчужений третій особі і не належить відповідачу ТОВ «Київавтотрейд», що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку відповідача. На даний час термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти за купівлю автомобіля, але відповідач свої зобов`язання не виконав і не може виконати їх в майбутньому.

Таким чином позивач вважав, що відповідач фактично ввів його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину (укладення попереднього договору) та використав нечесну підприємницьку практику, що є підставою для визнання договору недійсним, а кошти отримані відповідачем за вказаним договором підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст.216 ЦК України у порядку реституції.

Також позивач вказував, що за прострочення виконання грошового зобов`язання з відповідача на його користь слід стягнути інфляційні втрати та три проценти річних у відповідності до положень ч.2 ст. 625 ЦК України.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним попередній договір про укладення договору купівлі-продажу рухомого майна між ОСОБА_1 та ТОВ «Київавтотрейд» №28012022, укладений 28 січня 2022 року;

стягнути з ТОВ «Київавтотрейд» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 152 993 грн 00 коп., суму інфляційних втрат у розмірі 50 356 грн 66 коп., 3% річних у розмірі 10 676 грн 00 коп., а всього 214 025 грн 66 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним попередній договір про укладення договору купівлі-продажу рухомого майна між ОСОБА_1 та ТОВ «Київавтотрейд» №28012022, укладений 28 січня 2022 року.

Стягнуто з ТОВ «Київавтотрейд» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 152 993 грн 00 коп., суму інфляційних втрат у розмірі 50 356 грн 66 коп., 3% річних у розмірі 10 676 грн 00 коп., а всього 214 025 грн 66 коп.

Стягнуто з ТОВ «Київавтотрейд» на користь держави судовий збір у розмірі 2 140 грн 25 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Київавтотрейд» - адвокат Калашнюк С.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на поручення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дана позовна заява подана не з приводу захисту прав споживача, а в порядку цивільно-процесуальних вимог про стягнення грошових коштів. Тому дана позовна заява повинна бути оплачена судовим збором, чого не було зроблено. При обґрунтуванні своїх вимог позивач не посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів», тому не є позовною заявою про захист прав споживачів і застосовувати вимоги про звільнення від сплати судового збору і розгляду справи за місцем проживання позивача, підстав не має.

Вказує, що судом застосовано норму про стягнення коштів за ч.1 ст. 216 ЦК України, однак Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено стягнення додаткових санкцій - стягнення індексу інфляції та 3% річних. Тому вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції не ґрунтуються на нормах Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначає, що судом встановлено, що 08 вересня 2022 року позивач звернувся до Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. Того ж дня відомості по заяві позивача були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002730, що підтверджується відповідним витягом, з якого вбачається, що 19 січня 2023 року приблизно о 17 год 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , особа на ім`я ОСОБА_5 шахрайським шляхом, зловживаючи довірою, заволодів грошовими коштами, що належали ОСОБА_1 . Тому відповідач вважає, що позивач повинен звернутись до особи, яка незаконно заволоділа його грошовими коштами.

Також вказує, що позивач у своїй позовній заяві ставить питання про визнання недійсним попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу рухомого майна між ОСОБА_1 та ТОВ «Київавтотрейд» №28012022, укладеного 28 січня 2022 року. Вважає, що дана вимога є зайвою, оскільки згідно з п.1 даного договору сторони зобов`язуються протягом трьох днів укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, установлених цим договором. Оскільки основний договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений не був, то попередній договір втрачає свою силу, а тому визнавати його недійсним потреби не має.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Березинець К.Г. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року без змін. Вказує, що спір за позовом виник у правовідносинах, у яких позивач виступає споживачем з приводу придбання ним товару (транспортного засобу), який має споживчі якості, а також з приводу невиконання умов укладеного з відповідачем договору, визнання недійсним такого договору та стягнення грошових коштів, сплачених позивачем продавцю такого договору як покупцем-споживачем. Тому вважає, що спір виник саме у сфері захисту прав споживачів та регулюється Законом України «Про захист прав споживачів». А відтак правовідносини у цій справі, крім норм ЦК України, урегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів.

Зазначає, що не заслуговують на увагу твердження представника відповідача про те, що позивач повинен звернутися до особи, яка незаконно заволоділа його грошовими коштами, тобто до особи на ім`я ОСОБА_5 , оскільки в тій справі мова йде про інші грошові кошти, які були сплачені позивачем на банківську картку ОСОБА_6 , а даний позов ОСОБА_1 пред`явлено до ТОВ «Київавтотрейд» з приводу правовідносин, які виникли у зв`язку з невиконанням попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу рухомого майна №28012022 від 28 січня 2022 року. Наголошує, що позивач оплатив повну вартість автомобіля, обумовлену попереднім договором № від 28 січня 2022 року, проте не отримав у власність автомобіль. Водночас представник відповідача не заперечує той факт, що відповідач отримав грошові кошти від позивача, однак повертати їх не має наміру.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 січня 2022 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Київавтотрейд» укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу рухомого майна № 28012022.

Згідно з п. 1.1 вказаного договору, сторони зобов`язуються протягом трьох днів укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, установлених цим договором.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що транспортний засіб марки BMW f30, 2013 року випуску, вінкод НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2,0 (бензин), сірого кольору, є предметом основного договору.

Відповідно до п. 1.4 договору, продавець стверджує, що зазначене у п. 1.2 майно було придбане для покупця на аукціоні в Америці в штаті США Джорджія місто Савана за кошти, які були надані покупцем.

Пунктом 2 попереднього договору визначено порядок оплати, а саме: на підтвердження дійсних намірів сторін в укладанні основного договору покупець на протязі доби зобов`язаний перерахувати кошти на придбання транспортного засобу марки BMW f30, 2013 року випуску, вінкод НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2,0 (бензин), сірого кольору, після отримання виставленого рахунку на оплату.

Згідно з п. 2.1 попереднього договору, продавець зобов`язаний протягом трьох робочих днів здійснити закупку іноземної валюти для придбання майна, та перерахувати їх на відповідний рахунок для придбання транспортного засобу BMW f30, 2013 року випуску, вінкод НОМЕР_3 .

Вартість автомобіля визначається на аукціонних торгах (п. 2.2. попереднього договору).

Установлено та не заперечується сторонами, що на виконання умов договору (п. 2.2) ОСОБА_1 28 січня 2022 року через відділення банку «А-Банк» перерахував на рахунок ТОВ «Київавтотрейд» грошові кошти в сумі 152 993 грн 00 коп., що підтверджується рахунком № 9 від 28 січня 2022 року.

Таким чином, відповідно до умов попереднього договору та з урахуванням повної сплати позивачем коштів на придбання транспортного засобу, відповідач мав укласти з позивачем основний договір купівлі-продажу, однак не виконав та, відповідно, прострочив виконання такого зобов`язання.

08 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Того ж дня, тобто 08 серпня 2022 року, відомості по заяві позивача були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002730, що підтверджується відповідним витягом, з якого вбачається, що 19 січня 2023 року, приблизно о 17 год 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , особа на ім`я ОСОБА_5 шахрайським шляхом, зловживаючи довірою, заволодів грошовими коштами, що належали ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про накладення арешту на майно у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002730 від 08 серпня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Зі змісту вказаної ухвали суду від 21 грудня 2022 року вбачається, що в ході досудового розслідування було встановлено, що 01 вересня 2022 року було здійснено митне оформлення даного транспортного засобу у відділі митного оформлення «Городок» митного поста «Західний» (відділ митного посту № 2 «Городок») та оформлено митну декларацію № UA209180/2022/061442 від 01 вересня 2022 року.

У подальшому, під час досудового розслідування стало відомо, що даний транспортний засіб 27 вересня 2022 року Територіальним сервісним центром № 8045 в місті Києві зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 на автомобіль, д.н.з. НОМЕР_2 .

Також встановлено, що реєстрація транспортного засобу марки BMW f30, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2,0 (бензин), сірого кольору, привезеного з-за кордону, відбулася по вантажній митній декларації.

Крім того, транспортний засіб, що мав був бути предметом основного договору відчужений третій особі і вже не належить відповідачу, право власності ТОВ «Київавтотрейд» на цей транспортний засіб не має, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку відповідача.

Судом встановлено, що на даний час термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти за купівлю автомобіля, але відповідач свої зобов`язання не виконав і не може виконати їх в майбутньому.

Позивач ОСОБА_1 не отримав від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору, що не спростовано відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ТОВ «Київавтотрейд» застосував нечесну підприємницьку практику та ввів споживача в оману щодо істотних обставин правочину, у тому числі щодо наявності права розпорядження транспортним засобом і реальної можливості укладення основного договору. За таких умов попередній договір підлягає визнанню недійсним як укладений під впливом обману (ст. 230 ЦК України) та з використанням нечесної практики (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»), а наслідком такого визнання правочину недійсним є застосування двосторонньої реституції відповідно до ст. 216 ЦК України. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що з ТОВ «Київавтотрейд» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачена позивачем попередня оплата в розмірі 152 993 грн 00 коп.

Також суд дійшов висновку, що оскільки відповідач прострочив повернення грошових коштів, то з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсаційні виплати за весь період прострочення, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме, інфляційні втрати у розмірі 50 356 грн 66 коп. та 3% річних у розмірі 10 676 грн 00 коп.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги про визнання попереднього договору недійсним тим, що ТОВ «Київавтотрейд» ввело його в оману стосовно основних характеристик товару (транспортного засобу), який він бажав придбати, а саме, наявності автомобіля, його належності відповідачу та поставки в майбутньому. Фактично товариство з використанням нечесної підприємницької практики спонукало його дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК України).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.635 ЦК України в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України).

Договір купівлі-продажу транспортного засобу згідно із вимогами п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, а також відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, який визначає певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів, належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно з ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція (лат. restitutio - «відновлення») - повернення становища сторін недійсного правочину у початковий стан.

Реституція як спосіб захисту порушеного права закріплена у ст.216 ЦК України, відповідно до частини першої якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (у цій нормі матеріального права закріплено саме двосторонню реституцію).

Реституція визначає спеціальний наслідок недійсного правочину, а тому її ознаки та особливості застосування безпосередньо пов`язані із природою самого недійсного правочину.

Реституція застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зазначено, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз.2 ч.1 ст. 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року у справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18), від 17 лютого 2022 року у справі № 307/3807/19 (провадження № 61-19275св21), від 01 листопада 2023 року у справі № 317/2213/21 (провадження № 61-10790св23).

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факту введення його в оману з боку відповідача при укладанні попереднього договору, який був вчинений за добровільної згоди сторін, і що позивач добре розумів та усвідомлював умови, зміст та правову природу цього правочину.

Так, наведені позивачем ОСОБА_1 аргументи в обґрунтування заявлених вимог про те, що він був введений в оману, оскільки з вини відповідача ТОВ «Київавтотрейд» основний договір щодо купівлі позивачем у відповідача автомобіля марки BMW f30 так і не був укладений і наразі власником цього майна є інша особа, не можуть бутим підставою для визнання недійсним попереднього договору, оскільки за умовами оспорюваного правочину (попередній договір) товариство взяло на себе обов`язок передати позивачу автомобіль лише в майбутньому, що узгоджується з вимогами ч.1 ст. 656 ЦК України, згідно з якою предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Водночас сам факт невиконання відповідачем умов попереднього договору не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки чинне законодавство в такому випадку передбачає інший спосіб захисту, а саме відшкодування збитків (ч.2 ст. 635 ЦК України) та/або повернення завдатку чи авансу (ст.ст. 570, 571 ЦК України).

Аналогічного висновку у справі про визнання недійсним попереднього договору купівлі продажу автомобіля дійшов Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 463/7127/22 (провадження № 61-9579св23)).

Однак суд першої інстанції на вказані вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду та фактичні обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що з підстав, викладених у позовній заяві (обман та нечесна підприємницька діяльність) оспорюваний попередній договір про укладення договору купівлі-продажу рухомого майна підлягає визнанню недійним із застосування реституції відповідно до положень ст.216 ЦК України.

Що стосується висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ «Київавтотрейд» на користь ОСОБА_1 суми інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України, то вони також є помилковими, виходячи з такого.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) зазначено, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16 (провадження № 14-241цс19) вказано, що за змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 394/301/19 (провадження № 61-19185св19) зазначив, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як встановлено вище, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову в частині визнання попереднього договору недійсним, а отже, підстава, на якій відповідач набув грошові кошти, не відпала, тому заявлена позивачем вимога про повернення коштів, переданих на виконання оспорюваного правочину, яка за змістом ст.216 ЦК України є похідною від позовної вимоги про визнання договору недійсним не підлягала задоволенню.

Таким чином, враховуючи те, що похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги), і у цій справі у задоволенні такої основної вимоги (про визнання правочину недійсним) відмовлено, то у суду першої інстанції була відсутня необхідність застосовувати до спірних правовідносин положення ч.2 ст. 625 ЦК України для стягнення суми інфляційних втрат і трьох процентів річних (див. висновок Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 463/7127/22 (провадження № 61-9579св23).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до ТОВ «Київавтотрейд» про визнання попереднього договору недійсним, застосування реституції та стягнення компенсаційних виплат.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.7 ст.141 ЦПК України).

При подачі апеляційної скарги ТОВ «Київавтотрейд» сплатило судовий збір у розмірі 3 211 грн 50 коп., що підтверджується квитанцією № ID 7900-5758-9186-2499 від 10 червня 2025 року (а.с.111).

При цьому передбачений законом та визначений апеляційним судом належний до сплати розмір судового збору за подання апеляційної скарги ТОВ «Київавтотрейд» становив 3 210 грн 38 коп. (а.с.105-106).

Позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак належний до сплати ТОВ «Київавтотрейд» розмір судового збору за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» - адвоката Калашнюка Сергія Андрійовича задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» про захист прав споживачів відмовити.

Стягнути з держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» судовий збір у розмірі 3 210 грн 38 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді: