ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1401/25 Справа № 705/180/25 Категорія: 302000000 Головуючий по 1 інстанції Душин О.В. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Івануса А.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач Уманська міська рада;

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уманської міської ради про зміну цільового призначення земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Уманської міської ради про зміну цільового призначення земельної ділянки в якому просив суд скасувати рішення Уманської міської ради № 2.6-46/4 від 27 квітня 2005 року про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 150 кв.м. для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 і відновити попереднє цільове призначення для будівництва і обслуговування будинку, судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що йому і співвласнику ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності житловий будинок з земельною ділянкою по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування. Кожен із співвласників відповідно до закону має право припинити і заборонити незаконні дії щодо спільного майна.

Уманська міська рада самостійно відокремила частину земельної ділянки площею 150 кв. м. і по рішенню № 2.6-46/4 від 27 квітня 2005 року передала ОСОБА_3 з новим цільовим призначенням чим порушено норми ст.ст. 79, 81 та ст. 120 ЗК України.

Позивачем 18 листопада 2024 року було надіслано лист на ім`я міського голови міста Умань Ірини Плетньової про незаконність зміни цільового призначення ділянки площею 150 кв.м. За результатами результату листа Уманською міською радою було відмовлено ОСОБА_1 у скасуванні рішення № 2-6-46/4 від 27 квітня 2005 року, тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 червня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач не довів за допомогою належними та допустимими доказами ті обставини на які він посилається в своїй позовній заяві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 червня 2025 року, а справу повернути до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи порушив норми процесуального законодавства щодо строків розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та розглянув справу за 68 днів замість 60 днів. За таких обставин, посилаючись на норми ст. 120, 126 ЦПК України вказує, що при порушенні строків розгляду справи суддя втрачає право на прийняття рішення та його підпис.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У ст. 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (зокрема, постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (зокрема, постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

У частинах 2, 4 ст. 83 ЦПК України зазначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для задоволення позову, про що позивач повинен надати відповідні докази, а відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують відповідні вимоги.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/2218/17.

Тобто, згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу і співвласнику ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності житловий будинок з земельною ділянкою по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування, що підтверджується договором дарування від 27 травня 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В. (а.с. 3).

Рішенням Уманської міської від 27 квітня 2005 року №2.6-46/4 «Про розгляд звернення підприємств, установ та громадян з питань землекористування, приватизації земельних ділянок» (а.с. 4) земельну ділянку площею 150 кв. м. було передано ОСОБА_2 в приватну власність для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді виконавчого комітету Уманської міської ради на звернення ОСОБА_1 від 18 листопада 2024 року (а.с. 5-6) вбачається, що Уманська міська рада не вбачає порушень під час прийняття оскаржуваного рішення, а тому відсутні підстави для скасування рішення від 27 квітня 2005 року № 2.6-46/4 та припинення права власності на земельну ділянку.

У якості підстави своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що Уманська міська рада самостійно відокремила частину земельної ділянки площею 150 кв. м. і по рішенню № 2.6-46/4 від 27 квітня 2005 року передала ОСОБА_3 з новим цільовим призначенням та порушила норми ЗК України ст.ст. 79, 81 ділянка є спільною власністю і має обмеження, його згода відсутня, ст. 120 неправомірно ділянка передана для ведення особистого селянського господарства, гальмує розвиток території і негативно впливає на спільну діяльність.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надав до суду належних доказів того, що відповідач - Уманська міська рада порушила процедуру, встановлену під час прийняття рішення № 2.6-46/4 від 27 квітня 2005 року та не довів факту незаконності оскаржуваного рішення.

Висновком суду про те, що саме на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також підставність застосування до спірних правовідносин відповідних положень ЦК України є обґрунтованим та відповідає наявним матеріалам справи та встановленими судом обставинами.

Колегія суддів під час апеляційного перегляду справи не встановила порушень прав позивача при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, адже право на доступ до суду останній реалізував у спосіб, визначений статтею 182 ЦПК України, шляхом подачі заяв по суті справи, яким суд надав оцінку при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині порушення строку розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів враховує, що розгляд справи дійсно тривав більше шістдесяти днів, як це визначено положеннями ст. 275 ЦПК України, однак вказана обставина не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2025 року.

Судді