РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/2318/25

провадження у справі № 2/0285/1280/25

12 вересня 2025 року м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої судді Михайловської А.В.,

за участі секретаря судового засідання Валінкевич І.І.,

сторони та учасники у справі:

позивач ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності,-

установив:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила припинити право власності відповідача на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на вказану частку квартири та виплатити останньому внесений нею депозит на рахунок суду, у порядку забезпечення виконання рішення суду.

В обгрунтування позову вказувала, що їй належить 11/12 частин спірної квартири, а відповідачу належить 1/12 частка квартири. Між нею та відповідачем склалися неприязні відносини, тому спільне користування квартирою є неможливим. В даній квартирі необхідно провести ремонт, проте відповідач як співвласник не бажає вирішити питання щодо спільного використання квартири, не сплачує комунальних послуг, не несе витрат на утримання квартири, чим порушує її права розпорядження та користування майном. Належна відповідачу частка квартири значно менша, ніж її частка та, відповідно, є незначною, квартира є неподільною, розподіл і виділ їх часток є технічно неможливим. Зазначає, що припинення права відповідача на 1/12 частку у спірній квартирі не завдасть йому істотної шкоди, оскільки він не проживає у цій квартирі та його дружина має у власності житло - житловий будинок по АДРЕСА_2 , яка знаходиться у їх спільній сумісній власності.

У судовому засіданні представник позивачки підтримала позов в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав. Підтвердив, що між ним та позивачем склалися неприязні відносини, які позбавили їх можливості у досудовому порядку врегулювати даний спір. Він не заперечує проти припинення права власності на його частку квартири та визнання права власності на неї за позивачем. Зазначив, що він не погоджується, що йому перейшла у власність лише 1/12 частка даної квартири, оскільки спадкодавець обіцяла, що він успадкує після її смерті 1/3 частку квартири. Свідоцтво про прийняття спадщини, на підставі якого йому належить 1/12 частка спірної квартири, він не оскаржував. Також вказав, що під час шлюбу він з дружиною придбали житловий будинок, в якому на зараз вони проживають удвох, остання складається із трьох житлових кімнат. При цьому, покупцем у договорі даного будинку зазначено дружину. Щодо вартості його частки у спірній квартирі він не заперечує та бажає отримали дані кошти у порядку виконання рішення суду.

Заслухавши учасників у справі, з`ясувавши обставини на якій вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши доказами, якими вони обгрунтовуються, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить 11/12 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується: свідоцтвом на право власності на житло на 1/4 частку квартири від 08.02.1993 року, договором дарування 1/2 ідеальної частки квартири від 17.11.2014 та договором дарування 2/12 ідеальних часток квартири від 23.05.2024.

Відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить 1/12 частка квартири АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.09.2022.

Також встановлено, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , дане житло на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.06.2008 належить дружині відповідача ОСОБА_4 , який фактично знаходиться у їх спільній сумісній власності так як придбаний під час їх шлюбу.

Відповідно до Висновку про вартість майна від 05.12.2024 ринкова квартири АДРЕСА_1 становить 794 332грн 00 коп, вартість 1/12 її частки 66 194 грн 00 коп.

Відповідачем не заперечувалася та не оспорювалася така вартість квартири, а також не було заявлено клопотань про призначення судом експертизи для визначення вартості квартири.

З даних технічного паспорту вбачається, що квартири АДРЕСА_1 становить має загальну площу 56,1 кв.м., житлову 33,8 кв.м, та складається із трьох кімнат, коридору, санвузлу, кухні, двох комор та балкону.

Відповідачем не оспорювалися обставин щодо неможливості поділу чи виділу в натурі спірної частки квартири.

Під час розгляду справи позивачкою 15.04.2025 внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області суму грошових коштів у розмірі 66 194 грн 00 коп, що відповідає вартості 1/12 частки квартири згідно Висновку про вартість майна від 05.12.2024 та підтверджується Квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 2.118355879.1.

Судом також встановлено, що між сторонами існують неприязні відносини, ці обставини визнаються відповідачем.

Під час надання правової оцінки даним правовідносинам, суд враховує наступне.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Принцип непорушності права власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Права власника квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності передбачено, що квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Судом встановлено, що виділення відповідачу в натурі належної йому 1/12 частини спірної квартири є неможливим, спірна квартира є неподільною.

Також вставновлено, що між сторонами відсутнє погодження щодо спільного володіння та користування спірною квартирою, оскільки вони перебувають в неприязних відносинах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 вказаної норми встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним (таким, яке можна поділити без втрати цільового призначення майна). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналогічна позиція визначена у постанові Верховного суду України у справі за №6-37цс13, а саме, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Із роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Згідно з п.7 цієї Постанови, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Вимоги про встановлення порядку користування спірною квартирою не заявлені.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності зазначено, що оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватись ним.

На підставі аналізу доказів у справі суд дійшов до висновку, що частка відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі є незначною, сторони не можуть проживати в одній квартирі, тому право відповідача на належну йому частку слід припинити, стягнувши (виплативши) в(на) його користь компенсацію вартості частки, що внесена позивачкою на депозитний рахунок ТУ ДСА в Житомирській області, та визнати за позивачкою право власності на належну відповідачу частку у спільній власності у спірній квартирі, оскільки є доведеним, що спільне володіння та користування сторін спірною квартирою є неможливим, можливість реального поділу квартири між сторонами та виділ належної відповідачу частки у виді повноцінного самостійного житла відсутня.

На думку суду, таке припинення права власності не завдасть шкоди відповідачу, оскільки він забезпечений житлом, яке перебуває у його спільній сумісній власності з дружиною.

Отже, з урахуванням встановленого, суд прийшов до висновку, що спільне володіння та користування квартирою неможливе, між сторонами існують неприязні відносини, родинних зв`язків вони не підтримують, згоди щодо спільного користування квартирою між сторонами не досягнуто, що унеможливлює їх одночасне користування житлом.

Відповідач у спірній квартирі не проживає, має інше житло в якому проживає, зокрема, у житловому будинок по АДРЕСА_2 , який придбаний його дружиною під час їх шлюбу, що вказує на те, що останній знаходиться у їх спільній сумісній власності.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на 1/12 частку у квартирі може завдати істотної шкоди його інтересам та інтересам членів його сім`ї, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, відповідачем суду не надано.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, дослідивши матеріали цивільної справи, враховує наступне.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача просила судовий збір у справі залишити за позивачкою та не стягувати його з відповідача.

Відтак, враховуючи позицію позивача, суд не стягує з відповідача сплачений у справі судовий збір.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 89, 141, 258, 259, 263 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності задовольнити.

Припинити право власності на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 , що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.09.2022 за № 972, належить ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/12 частку квартири квартири АДРЕСА_1 .

Виплатити ОСОБА_3 компенсацію вартості за 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 у розмірі 66 194 грн 00 коп, які внесено ОСОБА_1 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області, згідно Квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 2.118355879.1 від 15.04.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне найменування сторін у справі:

позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 ),

відповідач ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ).

Дата складення повного судового рішення 12.09.2025.

Суддя А.В.Михайловська