ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/821/1343/25Головуючий по 1 інстанції
Справа № 697/1529/24 Категорія: 310000000 Скирда Б. К.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Ткач Вікторія Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Ткач Вікторії Олександрівни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 травня 2025 року (у складі судді Скирди Б.К.) в справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19.07.2019 позивач та ОСОБА_2 зареєстровали шлюб у Канівському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Черкаської області, про що було складено актовий запис № 182 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачкою.

Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано, питання аліментних зобов`язань вирішено в судовому порядку.

Під час шлюбу позивачкою та відповідачем у власність для потреб сім`ї було придбано нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 36,6 кв.м, що розміщена на першому поверсі двоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в спосіб визначений законом вважає за необхідне визнати набуте майно, придбане або створене під час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, оскільки власником цього нерухомого майна є відповідач ОСОБА_2 , що обмежує право позивача вирішувати та впливати на визначення та спосіб користування майном.

ОСОБА_1 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житлову двокімнатну квартиру загальною площею 36,6 кв.м, що розміщена на першому поверсі двоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати двокімнатну квартиру загальною площею 36,6 кв.м, що розміщена на першому поверсі двоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю.

В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог зазначав, що вказана квартира була дійсно придбана в період шлюбу, але виключно за кошти його батька ОСОБА_4 .

Факт надання коштів для придбання нерухомості на ім`я ОСОБА_2 його батьком є підставою для визнання таких коштів особистою власністю одного з подружжя. Наступні додаткові поліпшення майна, його ремонт, придбання матеріалів, заміна комунікацій, заміна вікон здійснювались також за кошти батька зустрічного позивача.

Крім того, зазначав, що за час знайомства та перебування в шлюбі, в період вагітності та після пологів, відповідач за зустрічним позовом ніде не працювала, не мала будь-якого доходу, майна та проживала з позивачем в орендованому житлі. На час перебування у шлюбі ОСОБА_2 також мав незначні доходи за місцями роботи, які неспівмірні з вартістю об`єкту нерухомості, тому придбати спірну квартиру за кошти сімейного бюджету він самостійно не міг.

Так як кошти на придбання квартири були надані батьком зустрічного позивача, то право спільної сумісної власності на таке майно у відповідача не виникло і це майно є виключно особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Рішенням Канівського міськрайонного суд Черкаської області від 13.05.2025 первісний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову двокімнатну квартиру загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м., матеріали стін цегла, що розміщена на першому поверсі двоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що під час укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна спірної квартири як спільного майна подружжя. Волевиявлення ОСОБА_1 щодо правового статусу квартири було посвідчено приватним нотаріусом у її заяві про надання згоди на придбання спірної квартири, а також засвідчення того, що вказана квартира набувається у спільну сумісну власність подружжя, укладання договору купівлі-продажу спірної квартири відповідає спільному волевиявленню подружжя та вчиняється в інтересах сім`ї.

Також суд першої інстанції зазначив, що долучена позивачем за зустрічним позовом розписка про отримання грошей ОСОБА_5 (продавцем квартири) від батька позивача ОСОБА_4 в сумі 140000 грн не спростовує факт спільної сумісної власності сторін на квартиру, оскільки в розписці вартість об`єкту нерухомості не співпадає з вартістю, яка вказана в договорі купівлі-продажу і дана розписка не підміняє укладення самого договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Ткач В.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.05.2025 скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування вказує, що оскаржуване рішення є таким, що не відповідає нормам матеріального права, а також фактичним обставинам справи.

Зазначає, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана виключно за кошти батька позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 . Також звертає увагу суду на те, що матеріали справи не містять жодних доказів придбання спірного майна за спільні кошти подружжя.

Разом з тим, скаржник вважає посилання суду першої інстанції на застосування правової природи нотаріальної згоди іншого з подружжя як факту витрачання спільних коштів подружжя для придбання спірної квартири хибним, оскільки нотаріусом при посвідченні правочинів не перевіряється та не встановлюється джерело походження коштів на придбання майна. Саме по собі надання згоди на придбання спірної квартири ОСОБА_4 , батьком зустрічного позивача ОСОБА_2 , в інтересах останнього не має правового значення на набуття права спільної сумісної власності.

Також скаржник неодноразово посилається на те, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 жодним чином не могли діяти в інтересах спільної родини в силу відсутності необхідних грошових коштів для придбання нерухомості.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить таких висновків.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27.04.2019 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/40/23 від 13.02.2023 (а.с. 9).

20.10.2021 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 2149, ОСОБА_2 (Покупець) придбав у ОСОБА_5 (Продавець) квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 58-59).

Відповідно до п. 7 договору продаж квартири вчинено за 142456 грн, які Продавець отримав від Покупця при підписанні цього договору.

Відповідно до п. 20 договору купівлі-продажу квартири, дружина покупця ОСОБА_1 надала свою згоду на купівлю ним вказаної квартири і укладення даного договору в заяві, справжність підпису на якій засвідчено Стеблиною С.В., приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області 20.10.2021 за реєстровим № 2148. Про зміст цієї заяви нотаріусом повідомлено продавця.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 385806335 від 06.07.2024, ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 20.10.2021 (а.с. 6).

Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 28.12.2019, ОСОБА_1 орендувала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , вартість щомісячної орендної плати складає 2100 грн, строк оренди 6 місяців (а.с. 60).

Із заявки-угоди № 30998 від 12.10.2021 вбачається, що батько позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 уклав договір на виготовлення та встановлення виробів ПВХ з ТОВ «ІНТЕР-ПЛАСТ» (а.с. 51).

Відповідно до договору-анкети про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування (з правилами) № 0 від 26.03.2021, ОСОБА_2 уклав кредитний договір з АТ «УКРСИББАНК» та отримав кредит в розмірі 25000 грн. (а.с. 52-54).

Відповідно до розписки від 20.10.2021, підписаної ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та свідком ОСОБА_2 , ОСОБА_5 отримала готівкові кошти у повній сумі сто сорок тисяч гривень від ОСОБА_4 за купівлю для його сина ОСОБА_2 її двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Більше грошей від сторонніх людей за продаж вона не отримувала. Претензій до суми грошей не має (а.с. 56).

З довідки Філії «МХП Логістика» ПрАТ «МХП» № 15/1 від 15.10.2024 вбачається, що ОСОБА_2 постійно працює з 01.07.2021 на посаді водія автотранспортних засобів в Філії «МХП Логістика» ПрАТ «МХП» і його дохід за липень-жовтень 2021 року складав 74924,62 грн (а.с.57).

З довідок Пенсійного фонду України форми ОК-5 та форми ОК-7 вбачається, що ОСОБА_2 отримав такі доходи: за 2019 рік 141659,70 грн, за 2020 рік 207268,15 грн, за 2021 рік 220514,88 грн, за 2022 рік 284514,10 грн (а.с. 65-67).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 20.10.2021, зареєстрованій у реєстрі за № 2148, ОСОБА_1 , повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій та без будь?якого тиску зі сторони, володіючи українською мовою, що дало їй можливість вільно спілкуватися з нотаріусом при складанні тексту цієї заяви, заявляє усім зацікавленим у тому особам про те, що дає згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договору купівлі квартири АДРЕСА_2 (а.с. 94).

Відповідно до нотаріально посвідчених письмових пояснень ОСОБА_6 , зареєстрованих в реєстрі № 25, у листопаді 2021 року до нього звернувся ОСОБА_4 із пропозицією надання ним послуг виконання ремонтних робіт в квартирі його сина ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , у зв`язку з її придбанням. Після отримання його згоди вони кілька разів здійснили виїзд до квартири спільно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 для визначення об`єму робіт та кількості матеріалів, що мали бути придбані для виконання ремонтних робіт. Протягом одного місяця ним проводились ремонтні роботи у квартирі ОСОБА_2 на підставі усного договору, укладеного між ним та ОСОБА_4 . По завершенню виконання робіт та їх перевірки, ОСОБА_4 повністю розрахувався з ним за весь об`єм виконаних робіт. Зазначає, що жодних інших осіб, крім ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в процесі його залучення та виконання ним ремонтних робіт, їх замовлення і розрахунку по об`єкту з ним не контактувало (а.с.115).

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що є матір`ю ОСОБА_1 . В 2019 році її дочка вийшла заміж за ОСОБА_2 . На весіллі були подаровані певні суми коштів. Перший час вони жили на орендованій квартирі, деякий час вони також жили в неї, допоки не сталася пожежа. По оголошенню вона знайшла для дочки і зятя квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Вони поїхали оглянути цю квартиру, після чого вирішили її придбати. Вартість квартири була орієнтовно 140000 грн. На її купівлю бралися спільні кошти дочки і зятя, оскільки останній працював і в нього на той час була не низька зарплата, а також свідок допомагала подружжю своїми коштами. Підтверджує, що спірна квартира була придбана за спільні кошти.

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що є батьком ОСОБА_2 . Спочатку його син став спільно проживати з ОСОБА_1 , в орендованому житлі. Однак, проживши спільно деякий час, постало питання купівлі власного житла. Про спірну квартиру йому сказав син ОСОБА_2 . Після чого, вони поїхали її оглянути. Спочатку вони дали власниці квартири невелику суму, на що вона їм віддала ключі від житла. Враховуючи також те, що квартира потребувала ремонту, вони вирішили спочатку зробити там ремонт, визначався обсяг робіт та кількість матеріалів, що мали бути придбані для виконання ремонтних робіт. Пізніше він повністю розрахувався за купівлю квартири з попередньою її власницею. Загальна вартість квартири складала близько 145000 грн. Щоб не виникало суперечок між його сином та дружиною ОСОБА_1 з приводу права власності, таке право оформили за його сином ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що є матір`ю ОСОБА_2 та зазначила, що про спірну квартиру їй сказав син. Вартість квартири була орієнтовно 140000 грн. Розрахунок проводився двома платежами. Перший платіж становив орієнтовно 2400 грн. Другий платіж було сплачено вже при оформленні документів про право власності на квартиру. Про наявність договору купівлі?продажу їй невідомо, оскільки вона такий договір не бачила. Відомо лише, що були написані розписки, однак що в них конкретно зазначено, вона не знає. Будь-якої фінансової участі у купівлі квартири ОСОБА_1 не брала. Квартира придбана за кошти їхнього сімейного бюджету. Право власності на квартиру вирішили оформити на сина ОСОБА_2 .

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що є рідним братом ОСОБА_2 та зазначив, що батьки купили квартиру його братові за кошти їхнього сімейного бюджету. Всі питання з приводу квартири детально обговорювалися. Він особисто був у спірній квартирі, оскільки займався встановленням сантехніки та допомагав робити ремонт. ОСОБА_1 будь-якої фінансової участі у придбанні спірної квартири не брала. Розрахунок за квартиру відбувався двома платежами. Перший платіж був орієнтовно 2300-2400 грн. Другим платежем відбувся повний розрахунок за квартиру.

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що є знайомим ОСОБА_4 (батька ОСОБА_2 ). Коли ОСОБА_2 став спільно проживати з ОСОБА_1 , батьки зустрічного позивача хотіли купити для сина квартиру. Знайшовши потрібну квартиру, вони купили її та оформили право власності на ОСОБА_2 . Також після купівлі в квартирі робився ремонт, придбавалася побутова техніка за кошти батька ОСОБА_2 . Будь-якої фінансової участі в купівлі квартири та її ремонті ОСОБА_1 не брала. Також зазначив, що був свідком процесів з пошуку майна для подружжя та займався організацією ремонту.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України)

Згідно з частинами 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначав, що спірну квартиру придбав його батько за особисті кошти, що підтверджує відповідна розписка, яка міститься в матеріалах справи, а тому така квартира не може бути визнаною спільною сумісною власністю подружжя.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 (батька позивача за зустрічним позовом) кошти в розмірі 140000 грн за купівлю для ОСОБА_2 квартири. Водночас, в п. 7 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що продаж квартири вчинено за 142456 грн, які ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 при підписанні цього договору.

З огляду на викладене, апеляційний суд зазначає, що в розписці вартість об`єкту купівлі-продажу не співпадає з вартістю, яка вказана в договорі купівлі-продажу, а також містяться розбіжності в суб`єктному складі учасників правовідносин, оскільки відповідно до змісту розписки кошти передавав ОСОБА_4 , а згідно з договором купівлі-продажу кошти передавались ОСОБА_2 .

Щодо твердження ОСОБА_2 про те, що він набув спірне майно за особисті кошти свого батька, які останній передав продавцю квартири на підставі розписки від 20.10.2021, слід зазначити, що учасники цивільного обороту досить часто у спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання коштів (в яких вказують, що кошти передаються на придбання конкретного майна), намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя.

Верховний Суд зауважує, що використання таким чином договору позики/розписки (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі № 215/1191/17). Тому складання батьком зустрічного позивача та продавцем квартири розписки не впливає на правовий режим спільного сумісного майна подружжя.

Крім того, будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів ОСОБА_2 його батьком, в розумінні вимог статті 57 СК України, що могло б свідчити, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком до якого дійшов суд першої інстанції, що доводи сторони позивача за зустрічним позовом про те, що спірна квартира була куплена на особисті кошти його батька належним чином не підтверджені, оскільки факт передачі коштів родичів одного з членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про це, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь конкретному з подружжя, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта нерухомості залишається непохитною.

Також відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 зазначала, що під час шлюбу сторони придбали квартиру, право власності на яку оформили за ОСОБА_2 , але за її письмовою згодою.

Наявність зафіксованої у договорі купівлі-продажу майна письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя цього договору засвідчує придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність. Згода іншого з подружжя на набуття майна підтверджує придбання останнього за спільні кошти подружжя.

Якщо один із подружжя надав згоду іншому на розпорядження майном (коштами) для набуття майна у спільну сумісну власність, і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу, який уклав інший із подружжя, то суд не може своїм рішенням підмінити домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22).

Як вбачається із матеріалів даної справи договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 уклав під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . У договорі сторони вказали, що цей правочин вчинений за згодою дружини покупця. Ця згода викладена у заяві, справжність підпису ОСОБА_1 на якій 20.10.2021 засвідчила приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблина С.В. Тому вказаний об`єкт нерухомості належить подружжю на праві спільної сумісної власності і суд не може своїм рішенням підмінити зазначену домовленість подружжя про режим спільної сумісної власності.

Відтак, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та порушення норм матеріального права.

Відтак, суд першої інстанції в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстав для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Ткач Вікторії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13 травня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2025 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Н.І. Гончар