ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 645/5248/24

провадження № 22-ц/818/2670/25

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участі секретаря - Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2025 року в складі судді Феленко Ю.В.,-

УСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 19.04.2013 по теперішній час, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб від 19.04.2013, довідкою Жовтневого РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області від 29.07.2016 та довідкою Посольства РФ в Україні від 01.02.2022. Перебуваючи у шлюбі він разом з ОСОБА_2 (далі Відповідач 1) за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квартира). Придбану квартиру вони за домовленістю зареєстрували на Відповідача 1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.04.2016. Проте згодом сімейні відносини між позивачем та відповідачем 1 погіршилися, та його дружина без згоди позивача продала вищевказану квартиру ОСОБА_3 . 11.10.2019 ОСОБА_3 продала Квартиру ОСОБА_4 , а остання ІНФОРМАЦІЯ_1 продала Квартиру ОСОБА_5 . Оскільки Квартира вибула з володіння ОСОБА_1 без його згоди вона підлягає витребуванню у останнього набувача і поверненню у спільну сумісну власність.

02.10.2024 ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_5 подав зустрічну позовну заяву просив визнати ОСОБА_5 добросовісним набувачем Квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилається не те, що має сумніви у достовірності копії свідоцтва про укладення шлюбу між позивачем за первісним позовом та ОСОБА_7 , яке не містить апостилю. Звертає увагу, що шлюб, на який посилається позивач, не був легалізований в Україні і ОСОБА_5 не могла знати про обставини, які приховала Відповідач 1. Вона не володіла інформацією про колишню власницю квартири та її ймовірного чоловіка. Крім того зазначає, що згідно договору купівлі-продажу від 20.04.2016, ОСОБА_2 зазначила, що не перебуває у шлюбі. А в договорі купівлі-продажу від 04.12.2017 вона підтвердила те, що квартира не перебуває у спільній сумісній власності. На думку його клієнтки, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 завідомо розуміючи, що реєстрацію шлюбу, здійснену в країні-агресорі, перевірити в Україні не буде змоги, вирішили реалізувати план дій по поверненню квартири. Вважає, що його клієнтка правомірно набула право власності на спірну квартиру та є добросовісним набувачем. Крім цього ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом. У зв`язку з вищевикладеним просить вимоги зустрічної позовної заяви задовольнити.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено, що вказане майно вибуло з спільної сумісної власності без його волі та отримані від продажу Квартири кошти були витрачені особисто ОСОБА_2 , а не в інтересах сім`ї. ОСОБА_5 , придбала квартиру за 192 640 грн та користувалась нею протягом п`яти років як добросовісний набувач, тому не може відповідати за порушення, допущені іншими особами. В такому разі особа втрачає майно і сама змушена шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі ст. 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення самостійного (чи зустрічного позову) про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (ст. 16 ЦК України). Оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна , вона не потребує окремого звернення з позовом про визнання добросовісним набувачем.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне та необгрунтоване та задовольнити позовні вимоги позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов висновку що не відповідають дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Висновок суду про те, що позивач був обізнаний про відчуження Квартири та надав на це згоду є припущенням суду. В той час як доводи позивача про вибуття Квартири з його власності без його згоди та відома знайшли своє підтвердження. Висновок суду про те, що гроші від продажу квартири витрачені в інтересах сім`ї не стосуються предмету спору та зазначене не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки Квартира вибула з володіння позивача поза його волею, його право підлягає захисту шляхом задоволення віндикаційного позову. Неправомірна поведінка відповідача ОСОБА_2 щодо умисного приховування того факту, що Квартира на момент укладення договору купівлі продажу перебувала у спільній сумісній власності з позивачем призвела до незаконного позбавлення його права мирно володіти та користуватись своїм майном.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Посилається на те, що судом повно та всебічно встановлені обставини у справі та ухвалене законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб на території росії ще 19.04.2013, у підтвердження чого отримали свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , місце реєстрації Управління ЗАЦС адміністрації Центрального округа Курська, виданим керівником органу запису актів цивільного стану 19.04.2013. На підтвердження вказаної обставини позивач надав нотаріально посвідчену копію у перекладі на українську мову, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цигіповою О.Г. (а.с.161-163) та довідку, видану 01.02.2022 Посольством російської федерації в Україні (т.1 а.с.8).

20.04.2016 між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 20.04.2016 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого остання придбала у приватну особисту власність квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квартира). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М., реєстровий номер 425. Згідно п.6 абз. 4 вказаного договору «ПОКУПЕЦЬ» (відповідач 1) купує Квартиру не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, про що свідчить її заява від 20.04.2016 ( т.1 а.с.9).

04.12.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., реєстровий номер 6113, згідно якого відповідач 1 продала, а ОСОБА_3 прийняла у власність Квартиру. У пункті 6 договору Продавець засвідчив, що прав щодо цієї квартири на момент укладення договору у третіх осіб, як в межах, так і за межами України немає. Згідно п.9 договору до відома покупця доведено зміст заяви продавця ОСОБА_2 , що квартира не є спільною сумісною власністю. (т.1 а.с.11,12).

11.10.2019 ОСОБА_3 продала Квартиру ОСОБА_4 , що підтверджується даними договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., зареєстровано в реєстрі за № 4742 (т.1 а.с.13).

Згідно даних нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 26.09.2020 ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 прийняла у власність Квартиру, вартість якої дорівнює 192 640 грн. Право власності на Квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 у встановленому законом порядку, що підтверджується даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.14,15).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Водночас згідно із пунктами 1-3 частини першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В порядку частин 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За змістом частин 1-4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Аналогічні за змістом норми містяться в ст. 369 ЦК України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За змістом частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однією із засад цивільного судочинства є добросовісність згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.

При укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя згідно із частиною другою статті 369 ЦК України та частиною другою статті 65 СК України.

Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно. Зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

До подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18

Відповідно до ст. 58 Закону України "Про Міжнародне приватне право України" шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифіковану Законом України №240/94-ВР від 10.11.1994, і яку було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою Беларусь 01.12.2022 на підставі Закону України №2783-ІХ від 01.12.2022, документи, що на території однієї з Договірних сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних сторін без будь-якого іншого посвідчення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судовим розглядом встановлено, що Квартира була набута під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_10 у особисту приватну власність ОСОБА_2 , що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб від 19.04.2023, довідки Жовтневого районного відділу у м. Харкові ДМС України ГУДМСУ в Харківській області від 19.07.2016 . Пунктом 1 договору купівлі продажу Квартири від 20.04.2016 . Цей договір не містить посилання на те, що майно купується за спільні сумісні кошти подружжя, а навпаки містить твердження, що ОСОБА_2 купує вказане майно не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, фактичних шлюбних відносинах, про що свідчить її заява від 20 квітня 2016 року( п. 9 договору)( а.с.161 163, 7, 9 ).

Таким чином Квартира не була набута ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя.

Відомості про оспорювання ОСОБА_1 договору купівлі продажу Квартири від 20.04.2016 або звернення до суду з позовом про визнання Квартири спільною сумісною власністю подружжя в матеріалах справи відсутні.

Доктрина римського права «venire contra factum proprium» (принцип заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісної або недобросовісної.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20).

Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» (KARABET AND OTHERS v. UKRAINE), заяви № № 38906/07 і 52025/07, пункт 276).

Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19).

Визнання ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву факту придбання Квартири у шлюбі з ОСОБА_1 (т.1 а.с. 38 40) за спільні кошти подружжя є її суперечливою поведінкою.

Таким чином висновок суду про недоведеність факту вибуття Квартири поза волею позивача та добросовісну поведінку ОСОБА_5 на час придбання Квартири 26.09.2020 року відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Надаючи оцінку належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту і недоведеність обставин щодо наявності спору про право або майновий інтерес позивача, неспростування презумпції правомірності договору купівлі продажу квартири від 12.04.2016, суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи скарги належним чином не підтверджені та спростовуються наявними у справі доказами та встановленими на їх підставі обставинами, відповідають нормам матеріального і процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2025 року залишити без

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2025 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук