КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 358/330/25

номер провадження: 22-ц/824/12527/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Горбенка Костянтина Олеговича на рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 травня 2025 року у складі судді Лебединець Г.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування подружжя в режимі окремого проживання,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування подружжя в режимі окремого проживання.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 вересня 2009 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних дітей 2010 та 2016 років народження. Рішенням суду від 11 червня 2024 року шлюб між сторонами розірваний. Рішення суду набрало законної сили 12 липня 2024 року.

Позивачка вказувала, що вона почала проживати окремо з відповідачем з листопада 2021 року через неприйнятну та агресивну поведінку відповідача у справі. Наслідком такої поведінки відповідача стало внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за №0002226 за ч.1 ст.125 КК України. В подальшому відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням з потерпілою.

Зазначала, що у грудні 2021 року вона вперше звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу із відповідачем. Однак у зв`язку із початком повномасштабної військової агресії з боку рф, вона не змогла взяти участь у судовому розгляді даної справи та вказаний позов ухвалою суду від 31 травня 2022 року був залишений без розгляду. Крім того, на підставі судового наказу Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дітей до досягнення повноліття.

Зазначала, що з листопада 2021 року вона проживає окремо з відповідачем. З цього часу вони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного побуту. Вважала, що наявні всі підстави для встановлення факту перебування подружжя в режимі окремого проживання в період з 01 листопада 2021 року по 12 липня 2024 року.

Також вказувала, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення, оскільки між нею та відповідачем наявний спір щодо майна, набутого у шлюбі, який знаходиться на розгляді в суді. Обраний нею спосіб захисту унеможливить поділ будь-якого майна, набутого нею у вказаний період.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила встановити факт перебування її та ОСОБА_2 в режимі окремого проживання в період з 01 листопада 2021 року по 12 липня 2024 року.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 16 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачка ОСОБА_1 просила встановити факт перебування у режимі окремого проживання за минулий час (з 01 листопада 2021 року по 12 липня 2024 року), однак норми ст.ст.119-120 СК України передбачають встановлення такого режиму лише на майбутнє і тільки для подружжя, яке перебуває у шлюбі. Суд зазначив, що на момент звернення до суду шлюб сторін вже було розірвано, а сам інститут окремого проживання не може використовуватися для вирішення спорів щодо поділу майна. З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за його безпідставністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Горбенко К.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судова практика, на яку послався суд першої інстанції не може застосовуватися до правовідносин у даній справі та не регулює їх.

Вказує, що суд першої інстанції фактично викривив позовну вимогу, заявлену позивачкою (встановити факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в режимі окремого проживання в період з 01 листопада 2021 року по 12 липня 2024 року), безпідставно прирівнявши її до вимоги «про встановлення режиму окремого проживання між подружжям за минулий час». Вказані вимоги не можуть вважатись тотожними, бо «встановлення факту перебування» може поширюватись на минуле, а «встановлення режиму окремого проживання» можливе лише на майбутнє.

Наголошує, що позивачка звернулася до суду першої інстанції саме з такою позовною вимогою про встановлення факту перебування подружжя в режимі окремого проживання в період з 01 листопада 2021 року по 12 липня 2024 року, бо такий спосіб захисту унеможливить поділ будь-якого майна, набутого нею, позивачкою, у вказаному періоді.

Вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту не суперечить закону та є ефективним. Проте судом першої інстанції вищенаведені обставини було проігноровано.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Крупій І.Я. подали відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечують проти викладених у апеляційній скарзі тверджень про перебування подружжя у режимі окремого проживання, які є надуманими та безпідставними. Зазначають, що доказів не проживання позивачки з відповідачем суду не надані, а тому їх спростування відповідачем є неможливим. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2009 року.

Від шлюбу сторони мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження відповідно серія НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 12 липня 2024 року.

Відповідно до судового наказу Дарницького районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року у справі № 753/25872/21 з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 20 грудня 2021 року та до досягнення старшою дитиною повноліття.

Також матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року у справі №753/9535/20 ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України за клопотанням потерпілої ОСОБА_1 у зв`язку з примиренням.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 31 травня 2022 року у справі №753/25873/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишений без розгляду.

22 липня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом ОСОБА_2 . 11 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання майна, набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 жовтня 2024 року у справі №753/19497/24 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису. Рішення набрало законної сили 12 грудня 2024 року.

Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на доступ до правосуддя, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.

Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у ст. 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 2-25/2006 (провадження № 61-14703св20) у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 2-49-2005 (провадження № 61-14054 св 21) та інших.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На обґрунтування позову про встановлення факту перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в режимі окремого проживання в період з 01 листопада 2021 року по 12 липня 2024 року, позивачка вказувала, що це їй необхідно, оскільки між нею та відповідачем наявний спір щодо майна, набутого у шлюбі, який знаходиться на розгляді в суді.

Як зазначалось вище, 22 липня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом ОСОБА_2 .

11 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання майна набутого під час шлюбу, особистою власністю одного з подружжя.

Таким чином, як підстави заявленого ОСОБА_1 позову, так і фактичні обставини справи, беззаперечно вказують на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують невирішені майнові питання.

Інститут встановлення режиму окремого проживання подружжя врегульовано ст.ст. 119, 120 СК України.

Згідно з ч.1 ст.119 СК України суд може постановити рішення про встановлення режиму окремого проживання подружжя за заявою подружжя або позовом одного з них, передумовою встановлення такого режиму є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Виходячи із системного аналізу положень глави 11 СК України, режим окремого проживання подружжя і припинення шлюбу шляхом його розірвання мають, у тому числі, правові наслідки, які є спільними для обох інститутів: 1) встановлення режиму особистої приватної власності на майно, набуте у відповідний період відсутності шлюбних відносин та дії режиму окремого проживання подружжя, розпорядження цим майном без врахування обмежень, які визначені ст.65 СК України; 2) презумпція походження дитини не від чоловіка у випадку, якщо вона народжена дружиною після спливу десяти місяців після встановлення режиму окремого проживання подружжя (ч.2 ст.120 СК України), яка відповідає аналогічній презумпції дитини, народженої після спливу десяти місяців після припинення шлюбу (ч.2 ст.122 СК України) - в обох випадках у чоловіка не виникають права та обов`язки як батька дитини, зокрема й аліментні зобов`язання.

Режим окремого проживання подружжя має строковий характер.

Відповідно до ч.2 ст.119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

На відміну від розірвання шлюбу, встановлений судом режим окремого проживання подружжя може бути припинений, у тому числі, у разі поновлення сімейних відносин, зважаючи на припинення причин, які зумовили неможливість або небажання одного з подружжя чи обох з подружжя проживати спільно або зміну ставлення до них з боку подружжя.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні положень ст.ст. 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер.

Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.

Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 760/10709/20 (провадження № 61-16246св20).

Оскільки між сторонами вже існує невирішений спір щодо поділу майна, набутого під час шлюбу, то в даному випадку є підставі вважати, що позивачка фактично намагається використати інститут встановлення режиму окремого проживання як інструмент для впливу на результат цього спору з отриманням преюдиційних доказів. Такий спосіб захисту не відповідає призначенню інституту, передбаченого ст.ст.119-120 СК України, і не може підміняти собою процедуру вирішення майнових вимог.

Крім того, правовий аналіз та тлумачення положень ст.ст. 119, 120 СК України вказує що режим окремого проживання подружжя не може встановлюватись за минулий період, а може поширюватись тільки на майбутнє.

Тобто режим окремого проживання буде мати правові наслідки лише для майна, набутого після ухвалення судового рішення про режим окремого проживання.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 охоплюють період з 01 листопада 2021 року по 12 липня 2024 року, тобто мають ретроспективний характер, а режим окремого проживання подружжя є правовим інститутом виключно перспективної дії та може встановлюватися й породжувати правові наслідки лише на майбутнє, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що така правова та хронологічна ситуація виключають можливість задоволення позову ОСОБА_1 в межах заявлених нею вимог.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за його безпідставністю.

Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горбенка Костянтина Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 16 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді: