Єдиний унікальний номер судової справи: 481/1080/25
Номер провадження: 22-ц/812/1660/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Миколаївська електропостачальна компанія»

на ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року, постановлену під головуванням судді Васильченко - Дриги Н.О. в приміщенні того ж суду по справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (надалі - ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія») про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 боргу за спожиту електричну енергію

в с т а н о в и л а:

У липні 2025 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» подало до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 боргу за спожиту електричну енергію за період з жовтня 2024 року по червень 2025 року у сумі 13 903,76 грн.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року у видачі судового наказу відмовлено на підставі ч. 9 ст.165 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що заявником не надано відомостей про особу боржника, передбачених положеннями пункту 2 частини 2 статті 163 ЦПК України, а саме дати народження, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, серії та номеру паспорту.

Не погодившись з ухвалою суду, ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просило її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» вказувало про те, що в тексті поданої заяви ними вказано повну дату народження боржника та його місце проживання, а відтак суд дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду в складі колегії суддів від 22 серпня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу віднесена до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявник під час подачі до суду заяви про видачу судового наказу не дотримався положень пункту 2 частини 2 статті 163 ЦПК України, оскільки не зазначив дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, що, в свою чергу, унеможливило отримання судом відомостей щодо реєстрації місця проживання боржника з Єдиного демографічного реєстру.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає нормам процесуального права та обставинам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Тобто наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках на підставі поданої заяви особою, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника, але на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, що є особливою формою судового рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом (ст.162 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу, серед іншого, повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Згідно з ч.9 ст.165ЦПК України у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Як вбачається з матеріалів заяви ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» подана письмова заява про стягнення боргу з боржника ОСОБА_1 за період з жовтня 2024 року по червень 2025 року у сумі 13 903,76 грн, яка підписана уповноваженим представником підприємства.

У заяві про видачу судового наказу зазначено адресу боржника та його дату народження, якою вказано 29 січня 1958 року.

Однак, відомості щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків боржника або серії та номеру його паспорта у змісті заяви відсутні.

Отже, під час складання та подачі заяви про видачу судового наказу заявником не зазначено обов`язкового обсягу інформації щодо боржника, яка є обов`язковою для даного виду судового провадження, та яка б в подальшому надавала можливість суду виконати приписи, визначені частинами 5, 7 статті 165 ЦПК України, та отримати відомості щодо місця реєстрації боржника.

Тобто заявником подана заява про видачу судового наказу, яка за формою та змістом не у повній мірі відповідає вимогам статті 163 ЦПК України, що є підставою для відмови у його видачі у відповідності до частин 1 та 9 статті 165 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції на підставі процесуальних норм дійшов вірного висновку про відмову у видачі судового наказу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду, яка постановлена з додержанням норм процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» - залишити без задоволення.

Ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.