ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/232/25Головуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В.
Провадження № 22-ц/817/914/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого Гірського Б.О.

cуддів Хоми М.В., Храпак Н.М.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №602/232/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» від імені якого діє Канак Маргарита Сергіївна на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року (ухвалене суддею Радосюком А.В.) в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі - ТОВ "ФК "ЄАПБ") звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що 18.12.2021 року ОСОБА_1 уклав із ТОВ Мілоан кредитний договір №102123147 (далі - Договір), відповідно до якого отримав кредит в сумі 20 000,00 грн. та зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором.

Вказували на те, що 16.07.2024 року між ТОВ Мілоан та ТОВ "ФК "ЄАПБ" укладено договір факторингу №16072024, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 102123147 від 18.12.2021 року у розмірі 66 500,00 грн., з яких: 20 000,00 грн. заборгованість за основним боргом, 44 500,00 грн. заборгованість за відсотками; 2 000,00 грн. заборгованість за комісією.

Зазначали, що відповідач не здійснює платежів в рахунок погашення заборгованості, чим порушує взяті на себе зобов`язання.

На підставі наведеного, просили стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №102123147 від 18.12.2021 року у розмірі 66 500,00 грн., з яких: 20 000,00 грн. заборгованість за основним боргом, 44 500,00 грн. заборгованість за відсотками; 2 000,00 грн. заборгованість за комісією.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 23 червня 2025 року заяву представника відповідача адвоката Покотила Ю.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ "ФК "ЄАПБ" в користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі представник ТОВ "ФК "ЄАПБ" Канак М.С. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам матеріального та процесуального права та прийняте без фактичного з`ясування обставин справи.

Вказують на помилковість висновку суду першої інстанції про недоведеність факту відступлення права грошової вимоги, оскільки дійсність договору факторингу не оспорюється,

Від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Покотила Ю.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вважає, що копія платіжного доручення №36778020 від 18.12.2021 року не відповідає вимогам Інструкції Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління НБУ від 06.11.2019 року, а тому не є належним та допустимим доказом, оскільки у ній відсутні такі обов`язкові реквізити, зокрема підпис банку.

З посиланням на правило contra proferentem, вважає, що згідно п.1.3 кредитного договору, кредитор має право нараховувати відсотки за договором лише 30 днів (строк кредитування), починаючи з 18.12.2021 року.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

В силу положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 18 грудня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 102123147 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, одноразового ідентифікатора, згідно з умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 20000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти від суми позики, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі.

З відомості ТОВ «МІЛОАН» про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 102123147 вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 20 000 грн. тіло кредиту, 44 500 грн. відсотки, 2 000 грн. комісія.

Згідно з п.1.1 Договору кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання в повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п.1.2, п.1.3, п.1.4 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000,00 грн. Кредит надається строком на 30 днів з 18.12.2021 року (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 17.01.2022 року.

Комісія за надання кредиту: 2 000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово (п.1.5.1 Договору).

Проценти за користування кредитом: 7 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1.25 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2 Договору).

Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Відповідно до п.2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Відповідно до п.2.2.1 Договору позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.1.5.1-1.5.2 договору, в термін (дату) вказаний в п.1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п.1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п.1.5.2, або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.1.6 договору, в сумі та на умовах визначених п.2.3 договору.

Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 договору (п.2.2.2 Договору).

Відповідно до п. 2.3.1.2. Договору, позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахування всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.

Згідно платіжного доручення №36778020 від 18.12.2021 року, платник ТОВ «Мілоан» доручив АТ «Приватбанк» перерахувати кошти в розмірі 20 000,00 грн. для отримувача ОСОБА_1 , кредитний рахунок: 516874*32, призначення платежу: кошти згідно договору 102123147.

16.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №16072024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» (ціна продажу) за плату, а ТОВ «Мілоан» відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору.

Перехід від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого ТОВ «ФК «ЄАПБ» стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2. Договору факторингу).

Згідно акту прийому-передачі інформації згідно Реєстру боржників в електронному вигляді від 16 липня 2024 року за договором факторингу № 16072024 від 16 липня 2024 року, клієнт - ТОВ «МІЛОАН» передав, а фактор - ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв реєстр боржників в електронному вигляді наданий на флеш- носії, у розмірі 10388 Кбайт.

Згідно витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 16072024 від 16 липня 2024 року, боржником є ОСОБА_1 , сума заборгованості якого складає 66 500 грн., з яких: 20 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 44 500 грн. сума заборгованості за відсотками, 2 000 грн. сума заборгованості за комісією.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів оплати за договором факторингу.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними Кредитним договором.

На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту ст. 610, ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Так, відповідно до пункуту 1.2. Договору факторингу перехід від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого ТОВ «ФК «ЄАПБ» стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

16.07.2024 року представники ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» підписали акт прийому-передачі реєстру боржників в електронному вигляді за договором факторингу №16072024 від 16.07.2024.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 16072024 від 16 липня 2024 року, боржником є ОСОБА_1 , сума заборгованості якого складає 66 500 грн., з яких: 20 000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 44 500 грн. сума заборгованості за відсотками, 2 000 грн. сума заборгованості за комісією.

Таким чином, вищезазначеними належними та допустимими доказами підтверджується факт переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №102123147 від 18.12.2021 року від первісного кредитора до позивача.

Відсутність доказів на підтвердження оплати за договором факторингу, з урахуванням встановлених фактичних обставин даної справи (договором факторингу було передбачено, що право вимоги до нових кредиторів переходить з моменту підписання сторонами акту-прийому передачі реєстру боржників), не спростовує факту набуття позивачем права вимоги до відповідача за кредитним договором №102123147 від 18.12.2021 року.

Колегія суддів вважає нерелевантним посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17, де суд зробив один з висновків про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі, в тому числі докази на підтвердження оплати за договором, оскільки у згаданій справі умовами Договору факторингу та Договору відступлення-1 було передбачено, що права грошової вимоги вважаються відступленими в день отримання клієнтом (стороною 1) в повному обсязі оплати за такими договорами, однак такі докази суду надані не були.

Отже, встановлені під час розгляду даної справи обставини є відмінними від тих, що були предметом перегляду Верховним Судом у справі № 905/306/17.

Щодо посилань у відзиві на апеляційну скаргу про те, що платіжне доручення 36778020 є неналежним доказом, колегія суддів їх відхиляє, оскільки вважає, що надане платіжне доручення 36778020 відповідно до статті 1 Закону України від 30 червня 2021 року № 1591-ІХ "Про платіжні послуги" відповідає вимогам платіжного документа, та у ньому міститься посилання на призначення платежу - Кошти згідно договору 102123147, отримувачем вказано ОСОБА_1 та вказано його рнокпп НОМЕР_1 .

Більше того, колегія суддів акцентує увагу на тому, що в суді першої інстанції, стороною відповідача не заперечувався сам факт отримання відповідачем кредитних коштів чи неналежність йому кредитної картки, на яку надсилались ці кошти первісним кредитором.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, що б дало можливість відхилити ті обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зазначив, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Із вказаного слідує, що доведення факту повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, є обов`язком ОСОБА_1 , як позичальника, а не позивача, чого зроблено останнім при розгляді даної справи не було.

Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20.

З кредитного договору, укладеного між ТОВ Мілоан та відповідачем, вбачається, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Як виснував Верховний Суд у постанові від 14 травня 2022 року, справа № 944/3046/20 у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3,4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem".

Згідно з практикою Верховного Суду, цей принцип застосовується лише у разі неоднозначного або неясного формулювання умов, яке неможливо тлумачити іншим чином.

У даному випадку в договорі чітко визначені як порядок нарахування відсотків, так і строк договору з можливістю його пролонгації, та з цими умовами відповідач ознайомився, про що свідчить його підпис за допомогою одноразового ідентифікатора.

Пункти договору є чіткими і зрозумілими, суперечностей, які потребують тлумачення на користь споживача немає, а тому підстав для застосування тлумачення contra proferentem апеляційний суд не вбачає.

Оскільки цей договір укладено на сайті позикодавця та ОСОБА_1 підписав його одноразовим ідентифікатором W84827, 18.12.2021 о 15:04 год., тому без отримання повідомлення з відповідним ідентифікатором, без здійснення входу на сайт товариства такий договір не був би укладений.

Зазначене відповідає висновкам, що викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).

Оскільки в матеріалах справи міститься копія кредитного договору, який підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, тобто погоджено умови отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення погоджених умов, а також підтверджено отримання відповідачем кредитних коштів, відступлення у встановленому законом порядку права вимоги за кредитним договором на користь позивача, відтак апеляційний суд приходить до висновку про наявність у нового кредитора (позивача) права вимоги за кредитним договором №102123147 від 18.12.2021 року.

Водночас апеляційний суд не погоджується в повній мірі із заявленою позивачем сумою заборгованості, оскільки нарахування відсотків здійснено у відповідності до вищезазначених умов кредитного договору, однак поза межами строку дії кредитного договору (60 днів).

Виходячи з умов кредитного договору, а саме п.1.5.1., 1.5.2., 1.6., 2.2.3., 2.3.1.2., колегія суддів вважає, що сума заборгованості за відсотками має становити 37 500 грн. (7 500 грн. (30 днів по 1,25% в день) +30 000 грн. (30 днів по 5% в день)

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що обґрунтовуючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за тілом та відсотками за користування кредитними коштами, просив стягнути заборгованість за комісією за надання кредиту в розмірі 2 000 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ч. 5 ст 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Аналіз умов договору про надання споживчого кредиту № 102123147 від 18 грудня 2021 року свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 2 000 грн., встановлена в п. 1.5.1 договору, є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику.

Умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.

Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що положення договору про надання споживчого кредиту № 102123147 від 18 грудня 2021 року щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 2 000 грн. суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією за надання кредиту в розмірі 2 000 грн.

Відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором №102123147 від 18.12.2021 року у розмірі 57 500,00 грн., з яких: 20 000,00 грн. заборгованість за основним боргом, 37 500,00 грн. заборгованість за відсотками;

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн, за подання апеляційної скарги 4 542 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволено на 86,45 %, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 617,70 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3 926,55 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Крім того, в суді першої інстанції представник відповідача просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу та на підтвердження понесених витрат на правову допомогу додав наступні документи: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 476 від 05 жовтня 2007 року, відповідно до якого Покотило Ю.В. має право на заняття адвокатською діяльністю; копію ордеру на надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Покотило Ю.В. від 07 квітня 2025 року; копію договору про надання правової допомоги від 07 квітня 2025 року; копію акту виконаних робіт (наданих юридичних послуг) від 11 червня 2025 року (додаток №2 до договору), відповідно до якого вартість наданих юридичних послуг складає 10000,00 грн.; копію квитанції № 1406/25 від 11.06.2025 року, відповідно до якої Остапчук С.М. на підставі додатку №2 до договору від 07.04.2025 року оплатив адвокатові Покотило Ю.В. вартість наданих юридичних послуг у розмірі 10 000,00 грн.

Апеляційний суд, виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, значення справи для сторін, реальності наданої правничої допомоги адвоката, погоджується що визначеним судом першої інстанції розміром витрат, пов`язаних з наданням адвокатом відповідача правничої допомоги 5 000 грн.

Однак враховуючи, що позовні вимоги задоволенні на 86,45%, з позивача на користь відповідача слід стягнути 677, 50 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що за загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 925/81/21, від 09.02.2022 року у справі № 910/17345/20, від 15.02.2023 року у справі № 911/956/17(361/6664/20), від 07.03.2023 року у справі № 922/3289/21, від 14.07.2021 року у справі № 761/15741/17, від 26.07.2023 року у справі № 754/4352/21, від 24.01.2024 року у справі № 752/1058/23.

Відтак додаткове рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 23 червня 2025 року також підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року та додаткове рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 23 червня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (вул. С. Петлюри, 30, м. Київ, ) заборгованість за кредитним договором №102123147 від 18.12.2021 року у розмірі 57 500,00 грн., з яких: 20 000,00 грн. заборгованість за основним боргом, 37 500,00 грн. заборгованість за відсотками, а також 2 617,70 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3 926,55 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (вул. С. Петлюри, 30, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) 677, 50 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Храпак Н.М.

Хома М.В.