Єдиний унікальний номер судової справи: 489/1921/25
Номер провадження 22-ц/812/1594/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подані в їх інтересах адвокатом Притикіним Ігорем Ігоровичем

на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Микульшиної Г.А., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (ОКП «Миколаївоблтеплоенерго») до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У березні 2024 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що в опалювальні періоди 2021-2022 роки, 2022-2023 роки, 2023-2024 роки ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» здійснювало постачання теплової енергії до будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується нарядами на підключення опалення до будинку на початку опалювальних сезонів.

Свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення позивач виконував в повному обсязі та належним чином, але відповідачами оплата наданих послуг своєчасно та в повному обсязі не проводилась. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в період нарахування заборгованості, були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , а тому зобов`язані оплачувати вартість послуг з централізованого опалення.

Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з відповідачів суму боргу за послуги з централізованого опалення за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2024 року в розмірі 23 880,25 грн, боргу за абонентське обслуговування в розмірі 1 087,34 грн, суми на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції - 16,32 грн, трьох відсотків річних - 3,10 грн за період з 01 грудня 2021 року по 31 січня 2022 року, що разом складає 24 987,01 грн та 3 028 грн судового збору.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованість за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2024 року за послуги з централізованого опалення в сумі 23 880,25 грн, та борг за абонентське обслуговування в сумі 1 087,34 грн, що разом складає 24 967,59 грн.

Стягнуто в солідарному порядку зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» за період з 01 грудня 2021 року по 31 січня 2022 суму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції - 16,32 грн., три відсотки річних - 3,10 грн., що разом становить 19,42 грн.

Стягнуто в рівних частках зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» 3 028 грн судового збору по 605,00 грн з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що всі відповідачі у спірний період були споживачами теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , будучи зареєстрованими за вказаною адресою, проте не здійснювали оплату за надані послуги з централізованого опалення та абонентське обслуговування, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Притикін І.І. звернувся до суду з апеляційними скаргами, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, а також про відмову у стягненні заборгованості, нарахованої після 24 лютого 2022 року щодо відповідачів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зареєстровані особи у квартирах не є належними відповідачами, оскільки немає індивідуальних договорів на теплопостачання з кожним співвласником, а наряд на підключення підписаний представником ОСББ. Судом не взято до уваги, що позивач не надав ані копій друкованих рахунків, ані квитанцій про сплату споживачами послуг, ані алгоритму розподілу, ані копій попереджень, що підтверджує відсутність належно оформлених договірних відносин та права вимоги. Крім того, необхідно застосувати часткову, а не солідарну відповідальність. Зазначає, що ОСОБА_1 отримала довідку ВПО 13 травня 2025 року, а тому весь борг нарахований за період з 13 травня 2022 року по 31 травня 2024 року підпадає під мораторій згідно Постанови КМУ №206. До того ж ОСОБА_6 з 13 квітня 2022 року перебуває за кордоном. Вказане свідчить про те, що з квітня-травня 2022 року відповідачі фізично не проживають у спірній квартирі та не споживають теплову енергію.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» здійснювало постачання теплової енергії до буд. АДРЕСА_1 в опалювальних сезонах 2021-2022 роки, 2022-2023 роки, 2023-2024 роки в тому числі, в житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями нарядів на підключення опалення до будинку на початку опалювальних сезонів на підставі рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради (а.с. 4, 7, 10).

З Витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва № 6.1102- від 06 травня 2025 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01 червня 2024 року були зареєстровані: ОСОБА_3 - з 27.05.2010 року, ОСОБА_4 - з 16.03.1982 року, ОСОБА_1 - з 16.03.1982 року, ОСОБА_7 - з 06.03.2014 року, ОСОБА_5 - з 28.06.2024 року (а.с. 13).

Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2024 року нараховано: 23 880,25 грн - сума боргу за послуги з централізованого опалення; 1 087,34 грн - борг за абонентське обслуговування, а також за період з 01 грудня 2021 року по 31 січня 2021 року - 16,32 грн - сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 3,10 грн - три відсотки річних (а.с. 19, 20).

05 листопада 2024 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано судовий наказ по справі № 489/8366/24, згідно якого з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» стягнуто заборгованість за послуги централізованого опалення за період з 01 листопада 2021 по 31 травня 2024 року в сумі 25 007,60 грн, а також судовий збір, який ухвалою того ж суду від 06 січня 2025 року скасовано.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать зокрема: 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 вищевказаного закону визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Згідно пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Також, згідно ч. 1 ст. 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з п.11 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньо будинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

Такі витрати підлягають відшкодуванню за рахунок плати за абонентське обслуговування всіма співвласниками багатоквартирних будинків, незалежно від того, чи підключено їхнє приміщення до систем теплопостачання виконавця комунальної послуги. Розмір плати за абонентське обслуговування встановлено відповідно до вимог Постанови КМУ від 21 серпня 2019 року №808 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами». Нарахування здійснюється щомісяця протягом року у фіксованому розмірі.

За положеннями статей 67 і 68, 162 Житлового кодексу України наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісячно вносити квартирну плату й плату за комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами. Зазначений обов`язок споживача також передбачений Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 із змінами) та Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 830.

Положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між сторонами фактично виникли договірні відносини щодо надання позивачем послуг відповідачам з теплопостачання. Позивач надавав такі послуги, а відповідачі прийняли їх та належним чином не виконували свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за спожиті послуги з теплопостачання, які були надані позивачем, внаслідок чого і утворилася заборгованість.

Згідно розрахунку заборгованість з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2024 року включно складає 23 880,25 грн - сума боргу за послуги з централізованого опалення; 1 087,34 грн - борг за абонентське обслуговування.

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За положеннями статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку заборгованості 3% річних та інфляційних втрат вбачається, що за період з 01 грудня 2021 року по 01 лютого 2022 року нараховано 3% річних у сумі 3,10 грн та у сумі 16, 32 грн інфляційних втрат.

Відповідачами не спростовано наданий розрахунок заборгованості, який був долучений до матеріалів справи та покладений в основу рішення суду першої інстанції.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

У постанові Верховний Суд від 23 жовтня 2019 року (справі № 917/1307/18) розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Ураховуючи викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконали, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість перед позивачем за надані ним послуги з постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2024 року та абонентські послуги у зв`язку з чим стягнув з відповідачів заборгованість яка відповідно до розрахунку наданого позивачем становить 24 967,59 грн та 16,32 грн інфляційних втрат та 3,10 грн - три відсотків річних.

В апеляційній скарзі не наведено жодних належних та допустимих доказів, які б ставили під сумнів правильність або обґрунтованість зазначеного розрахунку, а також не подано альтернативного розрахунку чи обґрунтованих заперечень щодо його змісту.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про те, що договір про надання послуг з постачання теплової енергії між ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» та відповідачами не укладався, проте, наголошує на тому, що житлово-комунальні послуги за об`єктом надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі№ 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23).

Отже, відсутність укладеного договору про наданняпослуг з постачання теплової енергії не виключає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази на підтвердження користування відповідачами теплопостачанням за спірний період не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує, вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 322 ЦК України).

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 322 Цивільного кодексу України власник квартири володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, власність зобов`язує, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі №757/29813/17-ц, «не проживання відповідача (боржника) у квартирі, яка належить йому на праві власності, та факт відсутності його реєстрації у цій квартирі не звільняє його як власника квартири від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг».

Тобто, власник квартири повинен сплачувати послуги щодо оплати житлово-комунальних послуг не зважаючи на те, зареєстрований він у квартирі чи ні, мешкає він у цій квартирі чи ні.

Отже, саме факт того, що фізична особа є власником квартири є підставою для стягнення з неї боргу за житлово-комунальні послуги.

Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності - ОСОБА_8 - частина, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/4 частки кожному (а.с.40-41).

ОСОБА_6 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 в силу ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність у ОСОБА_8 довідки ВПО від 13 травня 2025 року, а тому весь борг нарахований за період з 13 травня 2022 року по 31 травня 2024 року підпадає під мораторій згідно Постанови КМУ №206 не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на таке.

Так, згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмови в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:

докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду; суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330св24).

Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, що має значний вплив на дотримання принципів судочинства, зокрема змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22 (провадження № 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22).

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подано до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі під час обговорення заявленого клопотання (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/7772/15-ц).

Верховний Суд зазначає, що коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 344/7040/18 (провадження № 61-4902св24).

ЄСПЛ зазначив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представляти свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення у справі «Dombo Beheer B. V. v The Netherlands», заява № 14448/88, пункт 33, від 27 жовтня 1993 року).

Також згідно з усталеною практикою ЄСПЛ неповідомлення про важливі факти може вважатися зловживанням правом, особливо якщо інформація стосується самої суті справи, і причин ненадання такої інформації належним чином не пояснено (рішення у справах «Гросс проти Швейцарії» («Gross v. Switzerland») [ВП], заява № 67810/10, пункт 28, 2014 рік; «Предеску проти Румунії» («Predescu v. Romania»), заява № 21447/03, пункти 25, 26, від 02 грудня 2008 року, та ухвала щодо прийнятності у справі «Гадрабова та інші проти Чеської Республіки» («Hadrabova and Others v. the Czech Republic»), заяви № № 42165/02 і 466/03, від 25 вересня 2007 року).

Однак, представник ОСОБА_8 та Чернишової О. під час розгляду справи в суді першої інстанції не посилався на наявність вказаних доказів, а в апеляційній скарзі не виклав мотивів неподання та причини неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції. Клопотання, поданого у суді апеляційної інстанції про прийняття та дослідження вказаних доказів, у матеріалах справи немає.

Верховний Суд зазначає, що під час подання учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 918/237/20.

ЦПК України пов`язує вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням таких критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів (постанова Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 46/603).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 19 жовтня 2021 року у справі № 903/533/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 638/6852/18).

За такого, апеляційний суд позбавлений можливості приймати та досліджувати докази, зокрема довідку ОСОБА_8 щодо її статусу як ВПО, під час апеляційного розгляду, оскільки такий доказ без поважних причин не був поданий до суду першої інстанції.

З таких самих підстав апеляційний суд не приймає твердження апеляційної скарги про неправомірність стягнення заборгованості з ОСОБА_2 у зв`язку з її не проживанням в спірній квартирі останньої, оскільки апеляційний суд не досліджує надану її представником в апеляційній інстанції довідку про те, що ОСОБА_6 з 13 квітня 2022 року перебуває за кордоном.

Рішення суду в частині вирішення вимог ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не оскаржувалося, а відтак не було предметом апеляційного розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подані в їх інтересах адвокатом Притикіним Ігорем Ігоровичем - залишити без задоволення.

Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 01 вересня 2025 року.