Справа № 456/5328/24 Головуючий у 1 інстанції: Гула Л. В.
Провадження № 22-ц/811/1196/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , її представника Дмитрович Н.В.,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 березня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області про позбавлення батьківських прав.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2022 року між ними розірвано. За час перебування у шлюбі у них народився син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився проживати з нею та перебуває на її утриманні. Вказує, що відповідач жодного разу не бачив сина від його народження, не відвідував його, не забирав з пологового будинку. Щоб уникнути сплати аліментів на утримання дитини та позивачки, ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом про виключення відомостей з актового запису про нього, як батька, однак висновком судової молекулярно-генетичної експертизи встановлено, що відповідач є біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки відповідач життям дитини не цікавився вона звернулась до служби у справах дітей Грабовецько-Дулібівської сільської ради щодо надання їй висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина, однак комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Грабовецько-Дулібіської сільської ради прийшла до висновку про відсутність вагомих підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Службою у справах дітей відповідачу були визначені години та дні побачень з дитиною, однак, не зважаючи на встановлений графік, батько дитини так жодного разу не з`явився, хоча сторони живуть в одному селі неподалік один від одного та позивачка ніколи не перешкоджала відповідачу бачитися з дитиною. Вказує, що відповідач не бере участі в житті дитини, окрім примусового стягнення аліментів на утримання сина, які сплачує в розмірі 1650,25 грн., не відвідує дитину, не вітає з днем народження та святом ОСОБА_7 , що свідчить про ухилення ним від виконання свого батьківського обов`язку.

З наведених підстав просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 березня 2025 року в позові ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Грабовецько - Дулібіської сільської ради прийшла до висновку, на той час враховуючи інтереси дитини, що не має вагомих підстав доцільності позбавлення відповідача батьківських прав одночасно зазначивши, що батьку дитини необхідно надати час. Службою у справах дітей були визначені години та дні побачень відповідача з дитиною, однак, не зважаючи на встановлений графік, батько дитини так жодного разу не з`явився за місцем проживання дитини. Твердження відповідача про те, що він приходив у призначені дні та години відвідати дитину але будинок був закритий і його ніхто не впустив не підтверджується жодними доказами, а ухилення від виконання свого батьківського обов`язку ОСОБА_2 пояснив, що не хотів травмувати дитину. Вважає, що долучений відповідачем фіскальний чек та фото подарунку не є належним та допустимим доказом, та не можуть свідчити про дбайливе та турботливе ставлення батька до дитини, оскільки такі дії відповідачем були вчинені вже після прийняття органом опіки висновку про доцільність позбавлення батьківських прав та після відкриття провадження у справі судом.

Вважає, що позивачкою доведено факт свідомого, умисного ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків, що підтверджується її поясненнями, поясненнями представника третьої особи, показами свідків, письмовими доказами. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги ігнорування відповідачем батьківських обов`язків протягом чотирьох років, відсутність у батька будь - якого інтересу до життя сина та самоусунення від виконання батьківських обов`язків у всіх без винятку аспектах за відсутності перешкод для реалізації батьківських прав. Суд, покликаючись на рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», де зазначено, що факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини не взяв до уваги ту обставину, що відповідач за чотири роки життя дитини не проявив жодного інтересу до сина, його життя, здоров`я, повноцінного утримання, виховання, спілкування. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом (виключною мірою) щодо батька, який не виконує батьківських обов`язків, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, а належних та допустимих доказів на підтвердження свідомого (винного) ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, позивачка не надала. Позбавлення батьківських прав батька, який не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду першої інстанції, не відповідатиме найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 вересня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 250, який рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

Сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народженнясерії НОМЕР_2 , виданим Стрийським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Прізвище позивачки на ОСОБА_9 змінене у зв`язку з реєстрацією 14 жовтня 2023 року шлюбу з ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Довідкою № 05-24/593 від 18.09.2024 року, виданою виконавчим комітетом Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області,підтверджується, що позивачка ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_5 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки № 24 від 16.09.2024 року, виданої Навчально-виховним комплексом «Верхньостинавський загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» вбачається, що ОСОБА_5 , 2021 року народження, дійсно відвідує дошкільну групу НВК «Верхньостинавський ЗНЗ І-ІІ ст. ДНЗ» Грабовецько-Дулібівської сільської ради з 01 вересня 2023 року, батько дитину в садочку не відвідує, а вихованням сина займається мама.

З довідки ФОП ОСОБА_11 від 12.09.2024 року вбачається, що дитина ОСОБА_5 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , регулярно звертається на прийом у супроводі виключно матері ОСОБА_1 , звернень дитини в супроводі батька не було, станом здоров`я не цікавився.

З долученого позивачкою розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 19 вересня 2024 року вбачається, що сукупний розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 428,52 грн.

З долученого відповідачем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 22 січня 2025 року вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

Рішенням виконавчого комітету Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області № 68 від 31 травня 2023 року затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області № 82 від 28.06.2023 року встановлено спосіб участі батька у вихованні дитини.

З відповіді Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області вбачається, що надавати письмові пояснення щодо неприйняття подарунку для дитини ОСОБА_12 від батька ОСОБА_2 на день Святого Миколая 08.12.2024 року ОСОБА_1 надавати працівникові Служби у справах дітей відмовилась. ЇЇ попереджено про необхідність виконання рішення виконавчого комітету Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області № 82 від 28.06.2023 року, яким встановлено спосіб участі батька у вихованні дитини. З моменту прийняття рішення органом опіки та піклування ОСОБА_2 жодного разу не звертався із заявою щодо невиконання рішення органу опіки та піклування щодо способу участі батька у вихованні дитини ОСОБА_5 . Працівниками Служби у справах дітей Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області проведено із ОСОБА_1 роз`яснювальну бесіду, щодо важливості участі батька у житті та вихованні дитини та щодо недопустимості перешкоджання участі батька у спілкуванні з сином.

Рішенням виконавчого комітету Грабовецько-Дулібівської сільської ради № 94 від 30.10.2024 року затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків.

Тож позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відмовляючи у задоволенні вимог про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав та необхідності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини, винної поведінки відповідача щодо участі у вихованні дитини чи свідомого ухилення його від виконання батьківських обов`язків.

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, посилалася на те, що ОСОБА_2 з народження сина і до тепер не бере жодної участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, тобто взагалі не виконує батьківських обов`язків, що є достатньою підставою для позбавлення батька батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

Наполягаючи на позбавленні батьківських прав, позивачка стверджувала, що відповідач самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків щодо виховання дитини, що виражається в його бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками протягом чотирьох років, і така поведінка є винною, під час розгляду справи не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання відповідачем обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивачку.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що при розгляді справи не встанолвено правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його малолітнього сина.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела, що поведінка відповідача у ставленні до дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини, також не надала суду доказів, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька відносно сина батьківських прав.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що не можуть бути беззаперечними доказами на підтвердження передбачених законом підстав для позбавлення батьківських прав довідки з навчального закладу, які містять загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні сина.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази, оскільки судом встановлено обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, дано відповіді на кожен аргумент позивачки, які мають юридично важливе значення. Порушень порядку надання та отримання доказів судом не встановлено.

Суд першої інстанції на виконання вимог статті 19 СК надав оцінку висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору та дійшов правильного висновку про неврахування такого висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував висновок органу опіки та піклування Грабовецько-Дулібівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки органом опіки та піклування не надано, зокрема, оцінки можливим причинам ухилення батька від виконання батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції дав оцінку висновку органу опіки та піклування у сукупності з іншими доказами, оскільки сам по собі цей висновок не є достатньою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Виходячи з того, що ОСОБА_2 висловлював бажання спілкуватися з сином, має намір на відновлення відносин із ним, суд вважав, що родинний зв`язок між батьком і дитиною можливо відновити, у результаті чого дійшов висновку про недоведеність обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування достатньо не аргументовано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, який, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, врахувавши передусім найкращі інтереси дитини, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір суд першої інстанції врахував найкращі інтереси дитини, а також те, що позбавлення відповідача батьківських прав, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а відтак ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01.09.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк