ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1027/25 Справа № 205/7921/19 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державний реєстратор Дніпровської філії Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чернецький Михайло Андрійович, ОСОБА_6 , про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора, визнання незаконним і скасування запису, визнання недійсним договору іпотеки і скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження нерухомого майна, витребування майна та визнання права власності, (суддя першої інстанції Басова Н.В.),

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2019 року ОСОБА_4 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державний реєстратор Дніпровської філії Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чернецький Михайло Андрійович, ОСОБА_6 , про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора, визнання незаконним і скасування запису, визнання недійсним договору іпотеки і скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження нерухомого майна, витребування майна та визнання права власності, в якому з урахуванням уточнених вимог просила визнати незаконним (протиправним) та скасувати рішення державного реєстратора Дніпровської філії Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чернецький М.А. «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» № 43092559 від 19.09.2018 року, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за ПАТ «ПУМБ»;

визнати незаконним (протиправним) та скасувати запис № 27998954 державного реєстратора Дніпровської філії Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чернецького М.А. про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за ПАТ «ПУМБ»; визнати недійсним договір іпотеки, що укладений 07.05.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мазуренко С.В. і зареєстрований у реєстрі за № 395 відносно квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію записів про іпотеку № 31445407 від 07.05.2019 року та про обтяження № 31444828 від 07.05.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно спірної квартири, що здійснені 07.05.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Мазуренко С.В. на підставі договору іпотеки від 07.05.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 395;

- витребувати від ОСОБА_1 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено частково.

Визнано незаконним (протиправним) та скасовано рішення державного реєстратора Дніпровської філії Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чернецького Михайла Андрійовича «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» № 43092559 від 19.09.2018 року, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за Публічним акціонерним товариством «ПУМБ».

Визнано недійсним договір іпотеки, що укладений 07.05.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мазуренко С.В. і зареєстрований у реєстрі за № 395 відносно квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію записів про іпотеку № 31445407 від 07.05.2019 року та про обтяження № 31444828 від 07.05.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно спірної квартири, що здійснені 07.05.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Мазуренко С.В. на підставі договору іпотеки від 07.05.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 395.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову в іншій частині позову відмовити.

Стягнуто в рівних частках з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 10 389,00 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодились ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ПАТ «ПУМБ»., та подали апеляційні скарги, в яких вважають, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного з`ясування обставин справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , мотивована тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 отримали заяви-вимоги Банку про усунення порушення кредитного договору в 2009 році, брали участь у розгляді справи №2/422/1520/12 та розуміли відповідні правові наслідки.

Також зазначає, що судом першої інстанції взагалі не досліджувалися іпотечний договір, не встановлювалося, яким чином та в якому порядку сторони договору передбачили та узгодили умови звернення стягнення на предмет іпотеки, форму та порядок надіслання повідомлень та інших документів.

Суд не звернув уваги, що позивачем умисно надано суду копію іпотечного договору, в якому відсутня одна сторінка (сторінка 7 договору), яка містить істотні умови договору. В наданій до позову позивачем копії іпотечного договору відсутня частина розділу 4 «Задоволення вимог Іпотекодержателя за рахунок Предмета іпотеки» та повністю відсутній розділ 5 договору, в якому, а саме в пункті 5.7, передбачений порядок надсилання та отримання сторонами договору повідомлень та іншої документації (а саме: в який спосіб вважаються отриманими іпотекодавцем повідомлення іпотекодержателя). Ці положення договору є його істотними умовами, і не витребувавши та не оглянувши оригінал іпотечного договору, суд порушив норми процесуального права.

Наголошує на тому, що враховуючи типову форму іпотечного договору ПАТ «ПУМБ», можливо припустити, що у пункті 5.7 Договору іпотеки, який не був досліджений судом через умисно не подану позивачем копію відповідної сторінки іпотечного договору, сторони погодили, що всі повідомлення між сторонами здійснюється у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм.

Зазначає, що відсутність при поданні ПАТ «ПУМБ» державному реєстратору документу, що підтверджує наявність факту завершення тридцяти денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, не є порушенням закону.

Вказано на те, що суд першої інстанції не встановив та не надав оцінки обставинам, що ОСОБА_1 набула у власність спірне нежитлове приміщення як третій власник після укладання між ПАТ «ПУМБ» договору купівлі-продажу спірної квартири та під час придбання майна правомірно очікувала, що ОСОБА_5 мала право ним розпоряджатися.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ОСОБА_3 просила рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Скарга ПАТ «ПУМБ» мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.11.2013 року № 22-ц/774/8897/13, було встановлено факти, які є важливими для розгляду даної справи, адже підставою позову є необізнаність позивачки та вибуття майна без її волі.

Наголошує на тому, що реєстрація права власності на предмет іпотеки була зареєстрована відповідно до норм діючого законодавства.

Зазначає, що позивачка, звертаючись до суду з вимогою про визнання незаконним і скасування рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.06.2017 року №35730923, обрала спосіб захисту порушеного права, який не узгоджується зі змістом статей 26-27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

ПАТ «ПУМБ» просило рішення Ленінського районного суду від 03 вересня 2024 року скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Представником ОСОБА_4 ОСОБА_9 , було відзив на апеляційні скарги, в якому він зазначив, що згадане відповідачами рішення апеляційного суду від 05.11.2013 року у справі №2/422/1520/12не містить будь-яких застережень стосовно переведення прав власника з іпотекодавця на іпотеко держателя в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Вказує, що до матеріалів справи не долучено належних доказів направлення вимоги на адресу позивача чи її отримання.

ОСОБА_9 просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_1 , та ОСОБА_10 ОСОБА_3 , у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її у повному обсязі.

Представник АТ «ПУМБ» - Посметна М.М., також у судову засіданні підтримала доводи апеляційної скарги Банку, просила задовольнити її у повному обсязі.

Представник ОСОБА_4 , - ОСОБА_9 , та представник ОСОБА_6 , - ОСОБА_11 , у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.02.2008 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 6105733, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_7 кредитні кошти в розмірі 228 118,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % річних, із кінцевим строком повернення до 21.02.2023 року (т. 1, а.с. 16-23).

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_7 за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_12 було укладено договір іпотеки № 6106219 від 21.02.2008 року, за умовами якого останні передали Банку в іпотеку належну їм квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 24-32, т. 3 а.с. 21-27).

У зв`язку з тим, що ОСОБА_13 належним чином не виконував умови кредитного договору ПАТ «ПУМБ» звернулось з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.09.2012 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, оскільки як свідчить із наданих доказів, майнових поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_12 іпотекодержатель повідомив про наявність заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором № 6105733 від 21.02.2008 року письмовими вимогами № DNI-21.1/127, № DNI-21.1/128 лише 16.03.2009 року, тобто з пропуском строку виконання основного зобов`язання.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.11.2013 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.09.2012 року скасовано.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 перед ПАТ «ПУМБ» за кредитним договором № 6105733 від 21.02.2008 року, яка станом на 26.10.2010 року становить 356032.10 грн. звернути стягнення, згідно договору іпотеки № 6106219 від 21.02.2008 року на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності шляхом продажу вказаного предмету ПАТ «ПУМБ» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

Як вбачається з рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.11.2013 року в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . До участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_12 була залучена ОСОБА_4 , яка 20.04.2013 року отримала свідоцтво на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_12 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2019 року позовну заяву ОСОБА_4 до АТ «ПУМБ», ОСОБА_5 , треті особи державний реєстратор Дніпровської філії КП «Агенція адміністративних послуг» Чернецький М.А., ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна, залишено без розгляду (т. 3 а.с. 234).

До матеріалів справи долучені, вимога № 2771 від 05.09.2016 року, вимога № 2772 від 05.09.2016 року, вимога № 2774 від 05.09.2016 року, якою ПАТ «ПУМБ» повідомив ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_12 стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмету іпотеки у свою власність (т. 1 а.с. 204-221, т. 3. а.с. 28-33, 93, 11-113).

Надані відповідачем вимоги, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору не містить дати направлення. Стороною відповідача не надано на підтвердження направлення повідомлення належним чином засвідченої копії журналу вихідної кореспонденції АТ "ПУМБ", відповідної квитанції щодо направлення повідомлення адресату, опису вкладення із зазначенням змісту направлення або списку згрупованої кореспонденції.

Суб`єкт оціночної діяльності Асоціація «УкрЕксПроБуд» м. Києва на підставі договору, укладеного з ПАТ «ПУМБ» виконав незалежну оцінку нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , зробивши висновок, що ринкова вартість квартири на дату 12.09.2018 року, без ПДВ складає 404 452,61 грн. (т. 3 а.с. 34).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Чернецьким М.А. Дніпровської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Дніпропетровської області від 19.09.2018 року проведено держану реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та внесено запис про право власності за номером 43092559 (т. 3 а.с. 114).

Повідомлення АТ «ПУМБ» № КНО-44.4.211407 від 02.10.2018 року на ім`я ОСОБА_7 , повідомлення № КНО-44.4.211409 від 02.10.2018 року на ім`я ОСОБА_12 , повідомлення № КНО-44.4211410 від 02.10.2018 року, повідомлення № КНО-44.4.211408 від 02 жовтня на ім`я ОСОБА_14 про негайне забезпечення звільнення квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 надіслані Банком на їх адресу цінним листом через поштову кореспонденцію (т. 3 а.с. 90-96).

10.10.2018 року ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 420 000,00 грн., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченком О.О. за реєстровим № 2060 (т. 1 а.с. 108-109, 175-176).

Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради, відповідно даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою: АДРЕСА_2 станом на 06.12.2018 року зареєстровані особи відсутні (т. 1 а.с. 233).

29.12.2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 434 404,00 грн., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу К.Ю. Ричка за реєстровим № 7414 (т. 1 а.с. 107).

07.05.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу С.В.Мазуренко, за реєстровим номером 390, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .(т. 3 а.с. 144).

В забезпечення виконання умов договору позики (безвідсоткової) № 07/05/19 від 07.05.2019 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 07.05.2019 року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 154-156).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані відповідачем вимоги, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору не містить дати направлення. Стороною відповідача не надано на підтвердження направлення повідомлення належним чином засвідченої копії журналу вихідної кореспонденції АТ "ПУМБ", відповідної квитанції щодо направлення повідомлення адресату, опису вкладення із зазначенням змісту направлення або списку згрупованої кореспонденції, а також відомостей про отримання такого повідомлення позивачем, у чому також не впевнився державний реєстратор.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу (дарування) нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами).

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Подібні положення закріплені у Законі України «Про іпотеку».

Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, і на момент звернення стягнення на предмет іпотеки був передбачений спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і шляхом позасудового (добровільного) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Такі ж правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) та у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971св20), від 30 липня 2024 року у справі № 754/17295/20 (провадження № 61-1565св24), від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19 (провадження № 61-4790св24), 09 квітня 2025 року у справі № 522/1506/22 (провадження № 61-4012св24).

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі.

Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що у разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

У пунктах 54-60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також необхідно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що було долучено, вимога № 2771 від 05.09.2016 року, вимога № 2772 від 05.09.2016 року, вимога № 2774 від 05.09.2016 року, якою ПАТ «ПУМБ» повідомив ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_12 стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмету іпотеки у свою власність (т. 1 а.с. 204-221, т. 3. а.с. 28-33, 93, 11-113).

Повідомлення АТ «ПУМБ» № КНО-44.4.211407 від 02.10.2018 року на ім`я ОСОБА_7 , повідомлення № КНО-44.4.211409 від 02.10.2018 року на ім`я ОСОБА_12 , повідомлення № КНО-44.4211410 від 02.10.2018 року, повідомлення № КНО-44.4.211408 від 02 жовтня на ім`я ОСОБА_14 про негайне забезпечення звільнення квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 надіслані Банком на їх адресу цінним листом через поштову кореспонденцію (т. 3 а.с. 90-96).

Колегія суддів вважає, що встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що іпотекодержатель не довів дотримання ним вимог пункту 61 Порядку № 1127, яким врегульовано порядок державної реєстрації речових прав, а саме не надав доказів направлення вимоги про усунення порушення, у зв`язку з чим дійшов правомірного висновку про скасування реєстрації через недотримання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та витребував у відповідачів на користь ОСОБА_4 .

Крім того, апеляційний суд погоджується з позицією місцевого суду стосовно того, що надані відповідачем вимоги, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору не містить дати направлення. Стороною відповідача не надано на підтвердження направлення повідомлення належним чином засвідченої копії журналу вихідної кореспонденції АТ "ПУМБ", відповідної квитанції щодо направлення повідомлення адресату, опису вкладення із зазначенням змісту направлення або списку згрупованої кореспонденції.

Доводи апеляційних скарг містять доводи про те, що у матеріалах справи містяться достатні й достовірні докази направлення вимог про усунення основного зобов`язання не знайшли такого підтвердження.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, серед іншого, виходив з того, що стягувачем не було надано доказів належного виконання пункту 61 Порядку № 1127, а саме надання державному реєстратору доказів надсилання іпотекодавцю вимог про необхідність виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання надісланих вимог.

Вказаних доказів не було надано ні до суду першої інстанції ні до апеляційної.

Надані до суду першої інстанції копії вимог, не містять доказів їх направлення адресатам і відповідно відсутні відповідні докази отримання.

У пункті 9.2.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17 (провадження № 14-183цс23) зазначено, що докази отримання іпотекодавцем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки банк мав подати саме державному реєстратору на виконання правил пункту 61 Порядку № 1127, а не безпосередньо до суду під час розгляду цієї справи, оскільки у межах цієї справи вирішується питання дотримання державним реєстратором процедури проведення реєстрації права власності на нерухоме майно. Недотримання цієї процедури є підставою для скасування державної реєстрації.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційних скарг по суті спору та їх відображення в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

Посилання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Крихти А.А., на постанову Запорізького апеляційного суду від 08.11.2023 року по справі №336/735/22 з аналогічних відносин, а також посилання, що позивачкою умисно не надано іпотечний договір у повному обсязі, а саме відсутній пункт 5.7 Договору згідно якого було визначено особливий порядок повідомлення іпотекодавця, колегія суддів вважає, безпідставними, оскільки у постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року, якою була скасована постанова апеляційного суду від 08 листопада 2023 року та залишено рішення суду першої інстанції від 20 червня 2023 року без змін, у згаданій справі, вказано, що «Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127) визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, тобто грудень 2017 року, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Згідно з підпунктом 4.5.3 пункту 4.5 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) виснувала, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що «в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

У справі, що переглядається в касаційному порядку, судами встановлено, що у пункті 5.7 договору іпотеки сторони погодили, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України, що визначає свободу договору, встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналіз пункту 5.7 іпотечного договору від 10 травня 2007 року у взаємному зв`язку з положеннями статті 627 ЦК України дає підстави для висновку, що сторони у договорі за взаємною домовленістю встановили порядок надсилання повідомлень за цим договором, зокрема вимоги, передбачені частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», та визначили, що таку вимогу потрібно вважати зробленою належним чином у випадку, якщо вона здійснена у письмовій формі та надіслана рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручена особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання такої письмової вимоги потрібно вважати дату її особистого вручення або дату поштового штемпеля відділення відправника.

На підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» банк надав суду першої інстанції копію вимоги про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором від 03 березня 2016 року, адресовану ОСОБА_1 (а.с.53).

Також АТ «ПУМБ» долучило копію рекомендованого повідомлення 6608, згідно з яким АТ «Укрпошта» 21 березня 2016 року вручено лист на ім`я одержувача ОСОБА_1 за адресою, вказаною у відправленні, яке отримано одержувачем

Разом з тим, у повідомленні не зазначено, які саме документи містилися у відправленні, опису вкладень не додано.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (див. пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року справа № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19)).

Будь-яких інших документів, що підтверджують направлення та фактичне отримання ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором від 03 березня 2016 року, матеріали справи не містять.

З огляду на вказане, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують факт належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що у свою чергу унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції щодо неналежного виконання іпотекодержателем АТ «ПУМБ» вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення іпотекодавцю повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявність в іпотечному договорі, у даному випадку п. 5.7 договору про особливий порядок повідомленням іпотекодавця, не позбавляє іпотекодержателя обов`язку надати належні докази направлення вимоги та її отримання.

Колегія суддів, надаючи оцінку рішенню на предмет їх законності у межах доводів апеляційних скарг, погоджується з висновком суду першої. За встановлених у цій справі обставин суд правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки суду не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які заявники послалися в обґрунтування доводів кожної скарги.

ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з дотримання всіх норм права, судом першої інстанції під час розгляду справи було досліджено всі надані докази у справі та надано належну правову оцінку даним правовідносинам.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року),

керуючись статтями, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Крихта Алла Анатоліївна та Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 4 вересня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи