Провадження № 22-ц/812/1565/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 серпня 2025 року м. Миколаїв

справа № 489/1924/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Носіковим І.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником адвокатом Ільїним Олександром Валерійовичем на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 26 червня 2025 року під головуванням судді Кокорєва В.В., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Позивач зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який в подальшому було розірвано. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2011 року з нього стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 червня 2011 року і до її повноліття. 15 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист у справі № 2-2633/2011.

Як вказав позивач, 27 травня 2019 року він виїхав на постійне місце проживання до Литви та його колишньою дружиною ОСОБА_3 було видано заяву, яка посвідчена нотаріально, про те, що вона не має до нього вимог по сплаті аліментів, договірних та інших невиконаних зобов`язань. У вересні 2023 року він отримав сповіщення від ІНФОРМАЦІЯ_2 № 117/2023 від 25 серпня 2023 року про те, що його син ОСОБА_5 загинув під час виконання бойових дій, тому він повернувся в Миколаїв на поховання сина. Після поховання, 05 січня 2024 року повертаючись до Литви на пункті пропуску «Угринів-Долгобичув» йому було відмовлено у виїзді з України, у зв`язку з тимчасовим обмеженням у праві виїзду з України на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва. Звернувшись до Інгульського ВДВС позивач дізнався, що його колишня дружина ОСОБА_3 06 квітня 2023 року пред`явила до виконання виконавчий лист у справі № 2-2633/2011про стягнення з нього аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 07 квітня 2023 року відкрито виконавче провадження №71503756 за вказаним виконавчим листом, в ході виконання якого винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження у виїзді за межі України через наявну заборгованість з виплати аліментів у розмірі 200 630 грн 44 коп.

Про існування вказаної заборгованості він дізнався лише в січні 2024 року. Вважає, що такої заборгованості бути не може, оскільки він після виїзду до Литви підтримував стосунки зі своєю колишньою дружиною і дочкою та вони домовилися, що він буде перераховувати кошти на утримання доньки на валютний рахунок, відкритий на ім`я відповідачки ОСОБА_2 - дочки ОСОБА_4 від першого шлюбу, що він і робив щомісяця. Всього разом він перерахував кошти у розмірі 6 171 євро 56 центів. В добровільному порядку відповідач відмовилась повертати кошти.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 6 171 євро 56 центів, що становить 280 250 грн 54 коп.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 адвокат Ільїн О.І. - просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що між сторонами не існувало жодних усних або письмових домовленостей про сплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_1 шляхом переказу позивачем грошових коштів на банківський рахунок відповідачки. Відтак, ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачкою відсутнє зобов`язання з повернення коштів. Позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача, який зараз бажає ці кошти повернути, є суперечливою. Позивач не надав суду доказів того, що цільові призначення здійснюваних ним грошових переказів були спрямовані та отримані відповідачем задля подальшої сплати ОСОБА_3 як аліментів на утримання їх спільної доньки.

Аналогічні пояснення надала ОСОБА_2 в судовому засіданні у суді першої інстанції, також пояснивши, що позивач завжди їй допомагав, перераховував кошти на її власні потреби, про що ні її мати, ні сестра ОСОБА_6 нічого не знали.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі у розмірі 6171 євро 56 центів, що становить 280250 грн 54 коп. та 2802грн 60 коп. судового збору.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачем доведено належними і допустимими доказами безпідставність отримання та збереження відповідачкою у себе грошових коштів, які належать позивачу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Ільїн О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову. Крім того просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.

Адвокат Ільїн О.В. зазначав, що суд першої інстанції не звернув належної уваги, що з відповіді Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної Служби України від 16.04.2025 року слідує, що дочка позивача ОСОБА_4 , перетнула державний кордон на виїзд з України 02.05.2022 року, а на в`їзд 25.11.2022 року. Водночас, згідно виписці з банківського рахунку відповідачки вбачається, що навіть у період, коли дитина ОСОБА_4 перебувала за межами України разом із позивачем (з 02.05.2022 року по 25.11.2022 року), той через прихильне ставлення до доньки своєї колишньої дружини, продовжував здійснювати грошові перекази на її картковий рахунок, зокрема, 08.07.2022 року та 04.08.2022 року. Представник відповідача наголошував, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було досягнуто жодних усних або письмових домовленостей зі сплати аліментів на утримання його доньки - ОСОБА_4 . Відтак, позивач перераховував ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачкою відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів та добровільно сплачував кошти. При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме з березня 2021 року до серпня 2022 року, регулярно, різними сумами, з власної ініціативи, у призначеннях платежів жодної інформації не міститься. Дії позивача свідчать про відсутність випадковості в перерахуванні коштів на користь відповідача, чи помилки в таких діях, тоді як застосування статті 1212 ЦК України щодо стягнення безпідставно набутих коштів, крім випадків, передбачених прямо статтею 1212 та статтею 1213 ЦК України, має мати ознаки випадковості. Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності домовленостей із відповідачкою щодо сплати аліментів, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Позивач не надав суду доказів того, що цільові призначення здійснюваних ним грошових переказів були спрямовані та отримані саме відповідачкою задля подальшої сплати аліментів ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , а не для фінансової підтримки відповідачки. Вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неправильно застосувавши норму статті 3 ЦК України та доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), даючи оцінку діям відповідача, відтак, прийшов до хибного висновку про задоволення позовних вимог.

Позивач та третя особа правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Ільїн О.В. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Камінський В.І. - просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що "водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах".

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18, від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21, від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 є колишнім подружжям, мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.11.2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва був виданий виконавчий лист №2-2633/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 всіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

У зв`язку із виїздом позивача у 2019 році на постійне місце проживання до Литви його колишньою дружиною ОСОБА_3 було надана заява, яка 27 травня 2019 року була посвідчена нотаріально, про те, що вона не має до нього вимог по сплаті аліментів, договірних та інших невиконаних зобов`язань (а.с. 8).

27.10.2023 року у виконавчому провадженні №71503756, що було відкрито 07.04.2023 року з примусового виконання виконавчого листа №2-2633/2011 від 15.11.2011 року, постановою заступника начальника відділу Інгульського ВДВС у м Миколаєві було встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України (а.с. 11).

Матеріалами справи підтверджено (а.с. 14-17, 52-53) і не заперечується відповідачкою що в період з 04.03.2021 року по 04.08.2022 року позивачем на її рахунок було здійснено 16 переказів коштів на загальну суму 6 172 євро 56 центів.

При цьому ані надані позивачем скріншоти квитанцій про переказ коштів на ім`я ОСОБА_7 , ані банківська виписка по рахунку відповідачки не містять призначень цих платежів.

Будь-яких доказів доводів позивача про те, що вказані кошти за усною домовленістю з його колишньою дружиною ОСОБА_3 перераховувались ним на утримання їх спільної неповнолітньої дитини, матеріали справи не містять.

Той факт, що за період 04.03.2021-05.08.2022 відповідачка 4 рази перераховувала кошти своїй матері ОСОБА_3 на загальну суму 999 євро 98 центів не доводять існування між сторонами домовленості про сплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_1 шляхом переказу позивачем грошових коштів на банківський рахунок відповідачки.

Крім того, представник позивача не заперечував, що в період з 02 травня 2022 року по 25 листопада 2022 року неповнолітня донька ОСОБА_1 - ОСОБА_4 перебувала разом із батьком за межами України, при цьому з банківської виписки по рахунку відповідачки слідує, що у вказаний період позивач також надсилав кошти на рахунок ОСОБА_2 (08 липня 2022 року та 04 серпня 2022 року).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що кошти у розмірі 6172 євро 56 центів були отримані відповідачкою від позивача безпідставно.

Разом із тим колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було помилково встановлено, що поведінка позивача не є суперечливою, а тому існують підстави для стягнення цих коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі статті 1212 ЦК України.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 сплачував ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачкою відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачці кошти тривалий час, а саме півтора року, регулярно, всього було перераховано 16 платежів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності зобов`язальних відносин із відповідачкою, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих грошових коштів.

Таким чином, відповідно до приписів п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Отже апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України встановлено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За такого, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню відшкодування сплаченого відповідачкою судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 3 363 грн 12 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Ільїним Олександром Валерійовичем, задовольнити.

Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за апеляційну скаргу в розмірі 3 363 грн 12 коп. (три тисячі триста шістдесят три гривні дванадцять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 01 вересня 2025 року