ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 вересня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2220/22

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/732/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей (суддя Овсієнко Ю.К.), ухвалене о 12 год. 38 хв. у м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що сторони є батьками трьох малолітніх дітей, які проживають з матір`ю. Позивач вважає, що наразі дітям буде краще проживати разом з ним, оскільки він має постійний самостійний дохід, постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, дбайливо та серйозно ставиться до дітей. Відповідачка не має самостійного доходу в розмірі, достатньому для забезпечення своїх потреб та потреб дітей, і майже не займається вихованням дітей.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 січня 2025 року позов задоволено; визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992 грн 40 коп. Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка не надала суду доказів щодо створення належних умов проживання їх спільних із позивачем дітей за місцем її тимчасового перебування в іноземній державі, як і не надала належних та допустимих доказів свого стійкого матеріального становища.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду в повному обсязі і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка разом з дітьми 21 березня 2022 року виїхала до Федеративної Республіки Німеччина не лише у зв`язку з воєнними діями на території України, а й актом фізичного насилля з боку позивача, який відбувся 15 березня 2022 року. Вказує, що вона разом з дітьми наразі проживають в Німеччині на законних підставах, мають офіційну реєстрацію, дозвіл на проживання, ОСОБА_2 навчається для подальшого працевлаштування, а діти навчаються в місцевих закладах освіти, усі забезпечені медичним страхуванням та орендують квартиру. За доводами відповідачки, суд проігнорував факти систематичного домашнього насильства з боку ОСОБА_1 і не дав оцінки прив`язаності дітей до матері, факту безпеки та стабільності (повернення дітей в Україну в умовах війни, до батька, який вчиняв насильство та залишав дитину без нагляду, загрожує їхній фізичній та психологічній безпеці). Також ОСОБА_2 звертає увагу, що суд не врахував думку старшого сина, ОСОБА_6 , що він бажає залишитися з матір`ю, враховуючи його адаптацію до життя в Німеччині та страх перед батьком. Крім того вказує, що суд не дослідив низку критичних обставин, що ставлять під сумнів здатність позивача забезпечувати належний догляд за трьома малолітніми дітьми, а саме: ОСОБА_1 69 років, він має вікові проблеми зі здоров`ям; недбале ставлення до дітей (взимку позивач залишив чотирирічного ОСОБА_7 одного з підвищеною температурою, через що дитина вийшла на вулицю в піжамі і тапках та дійшла до школи); невиконання фінансових обов`язків (він не сплачує аліменти на утримання дітей, попри судове рішення); порушення прав матері та законних інтересів дітей (позивач без відома відповідачки та згоди зняв з реєстрації місця проживання дітей та їх матір). ОСОБА_2 зазначає, що позивач не виявляє ініціативи у спілкуванні з дітьми маючи право на перетин кордону, він жодного разу не відвідав їх у Німеччині. Відповідачка має побоювання, що батько може вивезти дітей до Російської Федерації, оскільки є її уродженцем, має чотирьох дітей від попередніх шлюбів, які проживають у Росії, та рідну сестру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Позивач вказує, що відповідачкою за весь час розгляду справи не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б дійсно стверджували обставину того, що нею створені належні умови для виховання та розвитку дітей за місцем її тимчасового перебування в іноземній державі, а також доказів того, що вона має стійкий матеріальний дохід для належного забезпечення спільних дітей всім необхідним. У той же час саме батьком дітей постійно створювались всі необхідні умови для гармонійного та всебічного розвитку спільних дітей. Вказує на відсутність доказів вчинення ним систематичного домашнього насильства.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що сторони з 21 березня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 01 червня 2022 року (а.с.14-16 т.1).

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9, 10, 11, 12-13 т.1).

Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з 13 липня 2021 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою з 15 липня 2021 року (а.с.26, 27, 28 т.1).

Відповідно до відповіді на запит від 19 липня 2022 року діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задекларовані у лікаря-педіатра клініки «Медична зірка» ОСОБА_8 з 12 січня 2022 року. Звертались на приватний прийом в клініку «Медична зірка» до лікаря-педіатра ОСОБА_9 . 07 жовтня 2021 року ОСОБА_10 , 02 грудня 2021 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 . Крім цього батько постійно консультувався по телефону з приводу захворювання дітей. На прийом приводив дітей батько, рекомендації щодо лікування виконувались ним же. Мама на прийомах не була присутня. З приводу ОСОБА_13 не звертались (а.с.74 т.1).

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 12 лютого 2015 року (а.с.76 т.1). Також він є керівником Фермерського господарства «Новгород-Сіверське», зареєстрованого 02 грудня 2016 року, а засновниками господарства є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с.77, 145-146 т.1).

Позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.75 т.1).

Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 22 березня 2022 року перетнули державний кордон України (а.с.124 т.1).

Відповідачка та діти сторін мають тимчасові посвідки на перебування в районі Леер у Німеччині (а.с.126-140 т.1), а також вид на проживання, адреса: 26831 Бунде Лігустервег 2 (а.с.184-191 т.1).

18 липня 2024 року відповідачка орендувала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.48-51 т.2).

ОСОБА_2 відвідує Інтеграційний курс у LEB з 02 вересня 2022 року (а.с.193 т.1). ОСОБА_16 та ОСОБА_17 з серпня 2022 року відвідують Євангельсько-реформатський дитячий садок Бунде (а.с.195 т.1). ОСОБА_18 з 16 травня 2022 року є учнем початкової школи Келлінгвод 1 та у 2022/23 році навчається у 4 класі (а.с.197 т.1).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2021 року по 2 квартал 2022 року отримувала доходи соціальні виплати з відповідних бюджетів та дохід від продажу рухомого майна (у січні 2021 року) (а.с.148-151 т.1).

Згідно з листом Новгород-Сіверського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області 07 січня 2022 року о 09 год. 45 хв. від ОСОБА_2 на службу «102» надійшло повідомлення щодо факту вчинення відносно неї домашнього насильства, яке у подальшому о 09 год. 47 хв. нею було скасоване; 09 лютого 2022 року об 11 год. 54 хв. на службу «102» надійшло повідомлення ОСОБА_2 за фактом вчинення відносно заявниці домашнього насильства (а.с.174-176 т.1).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Чернігівської міської ради №784 від 27 листопада 2024 року орган опіки та піклування не може розглянути спір між батьками та визначити місце проживання дітей у зв`язку з відсутністю ОСОБА_2 та дітей на території України (а.с.23-24 т.2).

18 липня 2024 року ОСОБА_2 уклала Договір оренди квартир та будинків з актом приймання-передачі та правилами внутрішнього розпорядку, відповідно до якого орендувала для проживання квартиру за адресою Банхофштрассе 15 26831 Бунде з 01 серпня 2024 року (а.с.48-51 т.2).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частини перша, друга статті 160 СК України).

Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Однак винесення рішення в справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки щодо дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в даній справі відсутні виняткові обставини, які б вказували на неможливість проживання дітей з матір`ю. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 неспроможна забезпечити належне утримання дітей, притягалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків чи веде аморальний спосіб життя, не встановлено наявність такої протиправної поведінки матері по відношенню до дітей, яка могла б бути підставою для визначення місця їх проживання виключно з батьком.

Так, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 виїхала в березні 2022 року за межі території України у зв`язку з активними бойовими діями, які відбувалися, зокрема в м.Чернігові та Чернігівській області. У місці тимчасового проживання за кордоном у Федеративній Республіці Німеччина нею створено необхідні умови для проживання дітей: вони отримали дозвіл на проживання, станом на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відвідували дитячий садок, а ОСОБА_3 навчався у школі. Відповідачка орендує квартиру, в якій створено належні умови для проживання.

У період з січня 2021 року по травень 2022 року відповідачка отримувала доходи у вигляді соціальних виплат, а також від продажу рухомого майна. Крім того, ОСОБА_2 є співзасновником Фермерського господарства «Новгород-Сіверське».

Згідно з отриманими судом даними з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, ОСОБА_1 отримував заробітну плату у ТОВ «Еко Буд Систем» протягом січня-березня 2024 року в розмірі 7100 грн (без вирахування податків) щомісячно, протягом квітня 2024 року-березень 2025 року в розмірі 8000 грн (без вирахування податків) щомісячно, а також 800 грн доходів від цінних паперів та додаткове благо у розмірі 106,97 грн (а.с.153-156 т.2).

Відповідачка до суду апеляційної інстанції надала перекладені та належним чином завірені документи, зокрема виписки з рахунку за грудень 2024 року, січень, лютий 2025 року, з яких вбачається, що вона та її діти за кордоном отримують доходи (а.с.128-138 т.2). Також відповідно до довідок Початкової школи у ОСОБА_19 з 19 серпня 2023 року є учнем цієї школи та у 2024/25 навчальному році відвідує 2 клас, ОСОБА_18 з 01 серпня 2023 року є учнем школи та у 2024/25 навчальному році відвідує 6 клас, ОСОБА_20 з 01 серпня 2024 року є ученицею школи та у 2024/25 навчальному році відвідує 1 клас (а.с.139-143 т.2).

Виходячи з приписів ч.2 ст.80, ч.7 ст.81 ЦПК України, з метою встановлення обставин справи та достатності доказів, колегія суддів апеляційного суду приймає в якості належних вказані докази.

З урахуванням вищевикладеного, відсутні підстави стверджувати про неспроможність матері забезпечити матеріальне утримання і належні умови для проживання та розвитку дітей та про такий розмір доходу позивача на даний час, який є достатнім для забезпечення своїх потреб та потреб дітей.

Доводи апеляційної скарги про вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства не можуть бути прийняті до уваги з таких підстав.

Так, згідно з інформацією Новгород-Сіверського районного відділу поліції 07 січня 2021 року ОСОБА_2 подзвонила на лінію 102 і повідомила, що чоловік не пускає дітей та її до бабусі, погрожує поділити та відібрати хлопчиків, вчора вилив на неї гарячий борщ, ЕМД не потрібна. Проте, повторно зателефонувавши в поліцію, скасувала виклик і повідомила, що претензій до чоловіка не має, в даному конфлікті розібралась. Також відповідачка викликала наряд поліції 09 лютого 2022 року, зазначаючи, що чоловік забирає худобу зі спільної ферми. При цьому до приїзду працівників поліції сторони дійшли домовленості і чоловік забрав лише п`ять овець, а п`ять залишив, допомоги поліції заявниця не потребує (а.с.174-176 т.1).

Відповідачкою належними доказами не підтверджено як факт вчинення позивачем фізичного насильства щодо неї, так і факту того, що діти неодноразово були свідками насильства у сім`ї.

Також матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_1 таких проблем зі здоров`ям, які ускладнюють його догляд за дітьми, а також недбалого ставлення до дітей.

Твердження ОСОБА_1 , що відповідачка не займалася дітьми, не заслуговуються на увагу, враховуючи, що особи, які надавали пояснення відповідно до протоколів опитування адвокатом особи за її згодою, працювали у відповідача ( ОСОБА_21 ), займалися з дітьми в якості викладачів на прохання батька дітей ( ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ). При цьому у листі Чернігівського дошкільного навчального закладу №54 зазначено, що мати дітей ОСОБА_2 проживає у Новгород-Сіверському районі (зі слів ОСОБА_1 ) і не мала змоги приводити і забирати сина частіше.

Таким чином, вищевказані доводи сторін (щодо вчинення домашнього насильства позивачем, неможливості ОСОБА_1 здійснювати догляд за дітьми за станом здоров`я та недбале ставлення до дітей, неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків) самі по собі не можуть бути підставою для визначення місця проживання дітей саме з батьком або для відмови у цьому.

Проте, колегія суддів апеляційного суду враховує таке.

Частиною 2 статті 13 ЦПК України встановлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Враховуючи, що станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції старша дитина сторін ОСОБА_3 досяг віку 11 років, суд дійшов висновку про необхідність опитати дитину і вислухати позицію щодо її побажання проживання з матір`ю чи батьком.

Крім того, клопотання про заслуховування думки неповнолітніх дітей було також задоволено ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 15 вересня 2022 року, проте не було реалізовано у суді першої інстанції.

Відповідно до Висновку медичного експерта стосовно ОСОБА_26 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_5 , для подання до сімейного суду, від 21 липня 2025 року дитина не хоче повертатися до батька, хоча й не хоче говорити про нього нічого поганого. Для нього не особливо важливо регулярно розмовляти з ним телефоном. Він також не заперечував би, якби його батько переїхав сюди, але його мати точно б не схвалила. Його батькові 61 рік. Його описують як безчесного або несправедливого, особливо щодо матері. Суперечка, свідком якої вони були, була гучною з боку батька. Він не хоче використовувати ці слова тут. Однак під час війни його батько волів, щоб вони поїхали до ОСОБА_27 або Кембриджа через кращі можливості для навчання. Створюється враження, що він хоче бути лояльним і не говорити погано про жодного з батьків, але він також логічно та лаконічно заявляє, що не хоче повертатися до України чи до батька. Це, здається, не залежить від війни. Швидше, здається, що розлука батьків принесла йому, як і його батькам, полегшення від переживання стресових конфліктних ситуацій між ними, в яких він, ймовірно, сприймав свою матір як слабшу сторону або жертву. Відвідування батька та батьківщини, на відміну від інших українських дітей, для нього не обговорюється. Він також не зацікавлений у тому, щоб його батько відвідував родину тут або переїжджав до сусіднього міста після розірвання шлюбу. Здається, у нього є певні сумніви щодо цього. Очевидно, він практично не отримує пошти чи регулярних дзвінків і не хоче їх отримувати. В жодному разі ОСОБА_6 не каже погано про батька і не виглядає так, ніби ним маніпулює мати, яка також лише коротко повідомила дітей перед обстеженням, як експерт порадила їй зробити під час обговорення історії хвороби.

Відповіді на питання: 1. Які емоційні та психологічні характеристики має ОСОБА_6 на момент розмови?

Наразі немає психологічних відхилень, що мають клінічне значення. Хлопчик сприйняв втечу як можливість і новий початок і розвивається позитивно. Внутрішній конфлікт щодо батьківської фігури та розлучення батьків наразі вирішено, але за потреби його можна вирішити та підтримати за допомогою психотерапії.

2. Які стосунки у дитини з батьком, ОСОБА_28 , та матір`ю, ОСОБА_29 , і який вплив ці стосунки мають на психоемоційний стан дитини?

У нього добрі стосунки з матір`ю, яка явно може взяти на себе лідерство та материнську роль, на відміну від багатьох інших сімей біженців, де старші діти повинні адаптуватися, як це буває у випадку розлучених сімей, де вони опиняються у стані батьківської ролі/перестановки ролей.

3. Чи висловлює ОСОБА_6 чітку перевагу проживанню з кимось із батьків? Якщо так, то які причини цієї переваги?

Він чітко та неодноразово висловлює своє бажання залишитися тут, навіть не розглядаючи можливість повернення на канікули чи після закінчення війни. Він сприймає свою матір як таку, що підтримує, любить, цікавиться його благополуччям і на яку можна покластися у його особистісному розвитку. Про свого батька у нього інші уявлення.

4. Чи є якісь ознаки того, що хтось із батьків чинити психологічний тиск на своїх дітей або маніпулює ними і таким чином впливає на їхню думку?

Мати не чинить жодного тиску. Однак вона та хлопчик відчувають тиск з боку батька, і це не через прихильність чи тугу.

5. Яка життєва ситуація (з батьком чи з матір`ю) найбільше сприяє психологічному благополуччю дитини?

Незважаючи на занепокоєння матері, що батько забере його після повернення і не віддасть, а потім знову погрожуватиме їй, хлопчик чітко заявляє, що наразі не бажає мати жодних контактів з батьком або їздити туди на канікули.

6. Чи мають діти особливі потреби (освітні, медичні, психологічні), які необхідно враховувати під час визначення місця проживання?)

За їхнім нинішнім місцем проживання в Німеччині їм гарантовано подальшу освіту аж до атестата про середню освіту, а також можливість для занять спортом та інших видів освіти, а також медичне обслуговування. Дітям потрібен спокій та визнання. Судове рішення про їхнє повернення не повинно ставити під загрозу це.

Вказаний висновок складено медичним експертом, доктором медичних наук ОСОБА_30 . До висновку додано: документ Магдебурзького навчального інституту психотерапевтичної психології GmbH&Co.KG, згідно з яким др.мед.Гудрун Брюннер 01 липня 2015 року призначена на посаду керівника (групової дитячої та підліткової психотерапії на основі глибинної психології); Ліцензію на лікарську практику від 1 вересня 2003 року; свідоцтво про шлюб медичного експерта; сертифікат про право використання звання лікаря додаткового призначення психотерапії від 30 квітня 2008 року; сертифікат про право використання звання лікаря спеціалістом з дитячої та підліткової психіатрії та психотерапії від 21 жовтня 2009 року; документ про надання пані ОСОБА_31 академічного ступеня доктора медицини. Всі надані документи перекладені українською мовою, справжність підпису перекладача засвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, а висновок медичного експерта має апостиль, у зв`язку з чим відсутні підстави для сумнівів у належності і достовірності зазначених доказів.

При цьому, у Висновку медичного експерта стосовно ОСОБА_26 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_5 , надано відповіді на питання щодо впливу сімейної ситуації та умов проживання на ОСОБА_3 , його прихильності до кожного з батьків, позицію щодо проживання з одним із батьків, тобто надано відповіді на основні питання, зазначені у клопотанні позивача, наданому суду апеляційної інстанції, про призначення судово-психологічної експертизи, у зв`язку з чим у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено протокольною ухвалою суду.

Беручи до уваги обставини справи, а саме: проживання дітей понад три роки за кордоном, де вони мають стабільне, безпечне, забезпечене середовище, висновок медичного експерта, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що на цьому етапі життя ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 визначення їх місця проживання із батьком не буде відповідати найкращим інтересам дітей.

Оскільки ОСОБА_2 зустрічних позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей разом із нею не заявляла, сторони не позбавлені можливості самостійно на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства врегулювати спірні питання щодо місця проживання дітей.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що батько дітей ОСОБА_1 безсумнівно, відіграє важливу роль у їх житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про їхнє здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким діти проживатимуть, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дітей, не позбавлений права повторно ставити таке питання.

Враховуючи викладене в сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ухвали Чернігівського апеляційного суду від 18 березня 2025 року ОСОБА_1 запропоновано сплатити судовий збір за апеляційний розгляд справи в розмірі 1190,88 грн.

Відповідачка сплатила 1490 грн судового збору, що підтверджується копією платіжної інструкції на а.с.84 т.2.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідачки на її користь із позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 1190,88 грн.

При цьому ОСОБА_2 відповідно до ст.7 Закону України «Про судовий збір» не позбавлена права на повернення надміру сплаченого нею судового збору.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 січня 2025 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (останнє зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 1190 грн 88 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2025 року.

Головуючий: Судді: