КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6537/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Перемога» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року та на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року, ухвалених під головуванням судді Остапчук Т.В.,-

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 просив: поновити позивача на посаді заступника директора з адміністративних питань у ТОВ «Агро Перемога» з 29 серпня 2023 року; стягнути заборгованість по заробітній платі в день звільнення в розмірі 50 237 грн 22 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Агро Перемога» на посаді заступника директора з адміністративних питань з 29 січня 2021 року.

Наказом № 4 від 22 червня 2022 року «Про запровадження дистанційної роботи» у товаристві для позивача та інших працівників запроваджено дистанційну роботу до закінчення воєнного стану.

Наказом (розпорядженням) ТОВ № Р/К-72-ос від 29 серпня 2023 року припинено трудовий контракт із позивачем на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважає, що його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства, його права підлягають захисту в судовому порядку шляхом поновлення на роботі, стягненню середнього заробітку за час його вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року у задоволенні названого позову відмовлено.

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду та просив стягнути із відповідача заборгованість по заробітній платі в день звільнення в розмірі 50 237 грн 22 коп.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року названу заяву задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Перемога» на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 16 017 грн 51 коп. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить: рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; додаткове рішення суду в частині розміру невиплаченої заробітної плати змінити.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційних скарг підтримали.

Представник ТОВ «Агро Перемога» заперечив щодо задоволення вимог апеляційних скарг.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності підстав для поновлення позивача на роботі. ОСОБА_1 звільнено правомірно на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Стягуючи із відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 16 017 грн 51 коп. судом першої інстанції враховано надану ТОВ «Агро Перемога» копію повідомлення від 17 жовтня 2023 року про нараховані суми, належні ОСОБА_1 при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Агро Перемога» на посаді заступника директора з адміністративних питань з 29 січня 2021 року.

Наказом (розпорядженням) ТОВ № Р/К-72-ос від 29 серпня 2023 року припинено трудовий контракт із позивачем на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно копій актів про відсутність на роботі, ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважних причин: 23 серпня 2023 року з 08:00 до 17:00 годин; 24 серпня 2023 року з 08:00 до 17:00 годин; 25 серпня 2023 року з 08:00 до 17:00 годин.

За результатами проведеного 28 серпня 2023 року службового розслідування прийнято рішення припинити трудовий договір з позивачем на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказ № Р/К-72-ос (розпорядження) надіслано на поштову адресу позивача у зв'язку із його відсутністю на робочому місці 29 серпня 2023 року.

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначив, що Наказом № 4 від 22 червня 2022 року «Про запровадження дистанційної роботи» у товаристві для позивача та інших працівників запроваджено дистанційну роботу до закінчення воєнного стану. Позивач зазначає, що з 22 червня 2022 року по день звільнення працював на своєму робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вважає, що факт прогулу відсутній, звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства, його права підлягають захисту в судовому порядку шляхом поновлення на роботі та стягненню середнього заробітку за час його вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Строк, на який працівник приймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

За ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, у тому числі, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 727/3114/21, від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.

Так, відповідно до копій актів про відсутність на роботі та доповідних записок, ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважних причин: 23 серпня 2023 року з 08:00 до 17:00 годин; 24 серпня 2023 року з 08:00 до 17:00 годин; 25 серпня 2023 року з 08:00 до 17:00 годин.

До матеріалів справи долучено акт від 28 серпня 2023 року про результати службового розслідування, згідно якого прийнято рішення припинити трудовий договір з ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Комісією у складі директора з економіки та фінансів, інспектора з кадрів та диспетчера автомобільного транспорту зазначено про вжиття заходів для з`ясування причин відсутності позивача на роботі: телефонні дзвінки, надсилання електронних повідомлень з проханням терміново з`явитись на робоче місце або повідомити причини відсутності, розпорядження про надання письмових пояснень.

Поважність причин відсутності працівників на роботі не вдалось з'ясувати, письмових пояснень та документів щодо причин відсутності не надано.

Наказом (розпорядженням) ТОВ № Р/К-72-ос від 29 серпня 2023 року припинено трудовий контракт із позивачем на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказ № Р/К-72-ос надіслано на поштову адресу позивача у зв'язку із його відсутністю на робочому місці 29 серпня 2023 року.

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначив, що наказом № 4 від 22 червня 2022 року «Про запровадження дистанційної роботи» у товаристві для позивача та інших працівників запроваджено дистанційну роботу до закінчення воєнного стану.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено відсутність доказів на підтвердження запровадження у ТОВ «Агро Перемога» дистанційної роботи.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, представником ТОВ «Агро Перемога» надано до суду першої інстанції копію книги наказів товариства за 2022 рік, у якій відсутній запис про прийняття наказу № 4 від 22 червня 2022 року «Про запровадження дистанційної роботи», на який посилається В'ялий І.В.

Під № 4 зазначений інший наказ товариства від 01 лютого 2022 року «Про звільнення з роботи».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що надана позивачем копія наказу 22 червня 2022 року не є належним та допустимим доказом відсутності ОСОБА_1 на роботі. Звертаючись до суду, позивач не заперечував факт своєї відсутності на робочому місці у вказаний період.

Так, до матеріалів справи долучено копію наказу (розпорядження) № Р/К-7-ос від 29 січня 2021 року про прийняття позивача до ТОВ «Агро Перемога» на посаду заступника директора з адміністративних питань.

Відтак, у позивача із 29 січня 2021 року року виник обов`язок дотримуватись вимог трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку, посадової інструкції та виконувати вимоги наказів відповідача.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає доведеним факт порушення позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку, посадової інструкції, а також обов`язку своєчасно та сумлінно виконувати свої обов`язки.

Розв`язуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав правомірним застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення від 29 серпня 2023 року за допущені ним порушення трудової дисципліни. Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із дотриманням вимог законодавства, відтак, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі не підлягають задоволенню.

До матеріалів справи долучено копію повідомлення ТОВ «Агро Перемога» від 17 жовтня 2023 року, згідно якого ОСОБА_1 при звільненні нараховано 16 017 грн 51 коп.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виплати ТОВ «Агро Перемога» вказаної суми на день звільнення позивача.

Враховуючи, що на момент звернення із позовом заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 щодо виплати заробітної плати не погашена, суд першої інстанції обгрунтовно стягнув з ТОВ «Агро Перемога» на користь позивача 16 017 грн 51 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що з 22 червня 2022 року для позивача у ТОВ «Агро Перемога» запроваджено дистанційну роботу до закінчення воєнного стану, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження прийняття відповідачем такого наказу.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт прогулу позивачем відсутній, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане спростовується долученими копіями актів про відсутність ОСОБА_1 на роботі та доповідними записками. Позивач не заперечує факту відсутності за юридичною адресою його робочого місця у ТОВ «Агро Перемога».

Доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача підлягає стягненню невиплачена заробітна у розмірі 25 451 грн 43 коп., колегія суддів оцінює критично, оскільки судом першої інстанції стягнуто на користь позивача заробітну плату у розмірі 16 017 грн 51 коп. згідно наданого ТОВ «Агро Перемога» повідомлення від 17 жовтня 2023 року. ОСОБА_1 вказаний розрахунок належними та допустимими доказами не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 18 грудня 2024 року та додаткове рішення суду від 26 лютого 2025 року ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для їх скасування за доводами апеляційних скарг немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 15 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко