КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1231/2025
Справа № 755/6017/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В. в м. Київ 11 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горміс», ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт» про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння, за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Горміс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт», про визнання договору недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Горміс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт», ОСОБА_5 , про визнання відсутнім права вимоги,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення 641А, загальною площею 92,8 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на нежитлове приміщення 641Б, загальною площею 32,4 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 ; витребувати від ТОВ «Горміс» на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення 641А, загальною площею 92,8 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення 641Б, загальною площею 32,4 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що 16 листопада 2005 року ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_6 був укладений інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) №217/F. Відповідно до умов вказаного договору ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» зобов`язується своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків інвестора збудувати і здати в експлуатацію до 4 кварталу 2007 року житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 та передати у власність інвестора розміщене у ньому нежитлове приміщення в секції Е, поверх 1-2, загальною площею 133,21 кв.м. Відповідно до п. 4.1. договору вартість інвестиційного внеску на будівництво нежитлового приміщення складає 466235,00 грн. та має бути внесена до кінця 1 кварталу 2008 року.

15 червня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір №217/F-В про відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги на нежитлове приміщення за інвестиційним договором перейшло до ОСОБА_5 . Новий інвестор оплатив в повному обсязі інвестиційний внесок, а 05 квітня 2012 року об`єкт будівництва був введений в експлуатацію, на підтвердження чого виданий Акт готовності об`єкта до експлуатації. Додатковою угодою до інвестиційного договору сторони погодили реквізити нежитлового приміщення - № 641, та його площу, загальною площею 131,3 кв.м. 10 січня 2013 року ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_5 уклали Акт прийому-передачі нежитлового приміщення та було видано Довідку про право набуття у власність об`єкта інвестування.

21 травня 2013 року ОСОБА_5 на підставі договору №217/F-B-A відступив своє право вимоги на нежитлове приміщення за інвестиційним договором ОСОБА_1 . 27 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до реєстраційної служби з метою реєстрації права власності на нежитлове приміщення, рішенням від 11 серпня 2015 року в проведенні реєстрації права власності було відмовлено, оскільки заявлене право вже зареєстроване за іншою особою. У жовтні 2015 року ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку рішення реєстраційної служби про відмову в проведенні державної реєстрації права власності і в процесі розгляду справи стало відомо, що первинно право власності на нежитлове приміщення зареєстроване за ТОВ «Пост Преміум». Вказане товариство відчужило право власності на нежитлове приміщення ТОВ «Спартехнотрейд», а останнє ТОВ «Лорето Груп». В подальшому ТОВ «Лорето Груп» передало право власності на нерухомість за розподільчим балансом ТОВ «Агро Істейт». Одним з основних документів, на підставі якого приймалось рішення про державну реєстрацію права власності на майно за ТОВ «Пост Преміум», був договір купівлі-продажу майнових прав №2 від 17 червня 2013 року, укладений ПрАТ МІК «Інтерінвестсервіс» та ТОВ «Пост Преміум».

За зверненням ОСОБА_1 зазначений договір визнаний недійсним ухвалою Господарського суду Херсонської області від 08 червня 2021 року у справі № 923/447/15, яка залишена без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 15 листопада 2021 року та постановою Верховного Суду від 14 червня 2022 року.

Отже, первісна підстава для реєстрації майнових прав на нежитлове приміщення за ТОВ «Пост Преміум» визнана недійсною, а майнові права ОСОБА_1 на нежитлове приміщення підтверджені зазначеними рішеннями судів. Оскільки після виконання інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації такого права за інвестором, забудовник не має права відчужувати об`єкт інвестування іншій особі, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи. У липні 2022 року нежитлове приміщення було поділене на два окремі об`єкти нерухомості АДРЕСА_2 та №641Б і право власності на них зареєстроване за ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 відповідно. Такі дії ТОВ «Агро Істейт» та нових власників розділеного приміщення свідчать про те, що достовірно знаючи про права ОСОБА_1 на майно, вони вчиняють дії для ускладнення повернення майна законному власнику.

ТОВ «Агро Істейт», достовірно знаючи про наявність постанови Верховного Суду з приводу визнання недійсним первісного договору з відчуження майнових прав, здійснило поділ нежитлового приміщення і відчужило об`єкти пов`язаним із ним особам, адже ОСОБА_3 був керівником ТОВ «Агро Істейт» до 02 грудня 2019 року та є директором і бенефіціаром ТОВ «Горміс». Такі дії підтверджують невизнання відповідачами прав ОСОБА_1 на майно.

10 серпня 2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ТОВ «Агро Істейт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, яка була відкликана представником ТОВ «Агро Істейт» у підготовчому засіданні 07 вересня 2022 року.

14 листопада 2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ТОВ «Горміс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа ТОВ «Агро Істейт», про визнання договору недійсним, у якому позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним договір №217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року, укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Зустрічний позов мотивував тим, що товариство є власником нежитлового приміщення №641А, площею 92,8 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 . Вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на постанові Верховного Суду у справі № 923/447/15 щодо визнання недійсним договору №2 купівлі-продажу майнових прав від 17 червня 2013 року в частині нежитлового приміщення №641, секція «Е», площею 131,3 кв.м., своє право ОСОБА_1 обґрунтовує наявністю договору про відступлення права вимоги за інвестиційним договором №217/F-B-A від 21 травня 2013 року, який був укладений між ним та ОСОБА_5

ТОВ «Горміс» вважало, що ОСОБА_1 не має прав на спірне майно і це питання не було предметом дослідження у справі №923/447/15. На думку товариства, договір №217/F-B-A від 21 травня 2013 року укладений з порушенням чинного законодавства, оскільки він не міг бути укладений після припинення дії інвестиційного договору.

ТОВ «Горміс» посилався на положення п.п. 2.1. та 6.2. інвестиційного договору та зазначав, що 10 січня 2013 року ОСОБА_5 та ПрАТ МІК «Інтерінвестсервіс» був укладений Акт прийому-передачі квартири, за яким оператор передав, а інвестор прийняв нежитлове приміщення №641, на 1 поверсі, площею 131,3 кв.м., по АДРЕСА_1 . Після підписання вказаного акту прийому-передачі інвестиційний договір припинив свою дію з повним виконанням сторонами своїх зобов`язань. На момент укладання спірного договору на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_5 вже не мав права вимоги за інвестиційним договором, адже 10 січня 2013 року він прийняв від оператора нежитлове приміщення, а відтак він не мав права відчужувати право вимоги, якого в нього вже не було. Також, виходячи із положень п. 3.1.2. інвестиційного договору щодо права інвестора на відступлення права вимоги до запланованої дати введення об`єкта в експлуатацію та дати фактичного введення об`єкта в експлуатацію (05 квітня 2012 року), спірний договір в порушення п. 3.1.2. інвестиційного договору укладений через рік після введення комплексу в експлуатацію та після підписання акту прийому-передачі нерухомого майна (10 січня 2013 року). ОСОБА_5 , не здійснюючи реєстрацію права власності, уклав спірний договір і з урахуванням викладеного, такий договір не може бути підставою для набуття права вимоги у зобов`язанні, яке припинене виконанням. За приписами чинного законодавства, відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Вказував, що майно, власником якого є товариство, відмінне від об`єкту, майнові права на який набула ОСОБА_6 та в подальшому передала їх ОСОБА_5 . За договорами від 16 листопада 2005 року, 15 червня 2007 року та 21 травня 2013 року предметом є нежитлове приміщення, площею 133,21 кв.м., поверх 1-2, секція «Е» по АДРЕСА_1 . При цьому товариству було виділене нежитлове приміщення з приміщення №641, поверх 1, секція «Е», площею 131,3 кв.м. Крім того, всі документи, які були подані ОСОБА_1 до реєстраційної служби, були оформлені на ОСОБА_5 (акт прийому-передачі, витяг з переліку інвесторів, довідка про набуття у власність об`єкта інвестування, технічний паспорт). У ОСОБА_1 була відсутня довідка про право на набуття у власність об`єкта інвестування із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні об`єкта будівництва, яка підтверджує саме його право на реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості. Також позивач за зустрічним позовом вважав, що спірний договір був укладений пізніше, ніж зазначена у ньому дата, оскільки технічний паспорт на приміщення був виготовлений на ім`я ОСОБА_5 і він датований 28 квітня 2014 року.

ТОВ «Горміс» зазначало, що спірний договір порушує права товариства, яке є добросовісним набувачем майна, придбаного на електронних торгах, адже своїм позовом ОСОБА_1 оспорює право товариства на нерухоме майно. Укладення спірного договору в кінцевому випадку призвело до несприятливих наслідків для ТОВ «Горміс». Укладення ОСОБА_1 оспорюваного правочину впливає на права та інтереси товариства, оскільки вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності і витребування майна призводять до порушення законних прав товариства на мирне володіння нерухомістю, що може позбавити товариство права власності на добросовісно набуте майно. У даному випадку майнові права товариства мають бути захищені шляхом визнання спірного договору недійсним, що дозволить захистити право власності ТОВ «Горміс» на нерухомість.

16 лютого 2023 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ТОВ «Горміс», ТОВ «Агро Істейт», ОСОБА_5 , про визнання відсутнім права вимоги, у якому позивач за зустрічним позовом просить визнати відсутнім у ОСОБА_1 права вимоги за договором №217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Зустрічний позов мотивував тим, що ОСОБА_3 належить на праві власності приміщення АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 звернувся до суду, посилаючись на постанову Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №923/447/15, якою був визнаний недійсним договір №2 купівлі-продажу майнових прав від 17 червня 2013 року, укладений ПрАТ «Інтерінвестсервіс» та ТОВ «Пост Преміум» в частині приміщення №641, секція «Е», площею 131,3 кв.м. Своє право ОСОБА_1 обґрунтовує наявністю договору відступлення прав вимоги за інвестиційним договором, який був укладений ним та ОСОБА_5 21 травня 2013 року. Позивач за зустрічним позовом вважав, що у ОСОБА_1 відсутнє право вимоги на визнання за ним права власності і витребування майна, оскільки останній не має майнових прав на об`єкт нерухомості. ОСОБА_1 вважає, що на підставі договору від 21 травня 2013 року він набув права вимоги на передачу у власність нежитлового приміщення, однак позивач за зустрічним позовом із таким не погоджується. ОСОБА_3 посилався на положення п.п. 2.1., 6.2., 7.1. інвестиційного договору та зазначав, що 10 січня 2013 року ОСОБА_5 та ПрАТ МІК «Інтерінвестсервіс» був укладений акт прийому-передачі квартири, за яким оператор передав, а інвестор прийняв нежитлове приміщення №641, на 1 поверсі, площею 131,3 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 . Після підписання відповідного акту інвестиційний договір від 16 листопада 2005 року припинив свою дію у зв`язку з повним виконанням сторонами своїх зобов`язань. На момент укладення договору про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_5 вже не мав жодного права вимоги за інвестиційним договором, оскільки 10 січня 2013 року він прийняв від оператора нежитлове приміщення, інвестиційний договір припинив свою дію, тому ОСОБА_5 не мав права відчужувати право вимоги, якого в нього вже не було.

Також позивач за зустрічним позовом посилався на положення п.п. 3.2.1. інвестиційного договору щодо можливості відступлення права вимоги до запланованої дати вводу об`єкта в експлуатацію та зазначав, що акт готовності об`єкта до експлуатації датований 05 квітня 2012 року. При цьому, договір відступлення права вимоги укладений ОСОБА_1 із ОСОБА_5 через рік після введення об`єкта в експлуатацію (21 травня 2013 року) та після отримання ОСОБА_5 об`єкту інвестування від оператора (10 січня 2013 року). Відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, однак на момент укладання договору відступлення прав вимоги інвестиційний договір припинив свою дію у зв`язку із повним виконанням сторонами своїх зобов`язань.

На переконання позивача ОСОБА_3 , договір відступлення права вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 насправді був укладений набагато пізніше, ніж зазначена у ньому дата, адже станом на 28 квітня 2014 року технічний паспорт на приміщення був виготовлений на ім`я ОСОБА_5 . Договір відступлення прав вимоги, укладений ОСОБА_1 із ОСОБА_5 , порушує права позивача за зустрічним позовом, оскільки він є добросовісним набувачем спірного майна, яке набув в результаті електронних торгів, а ОСОБА_1 своїм позовом оспорює право ОСОБА_3 на нерухомість. ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_1 не має права вимоги нерухомого майна за інвестиційним договором, оскільки договір відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року є недійсним. Укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договір відступлення права вимоги порушує права та інтереси ОСОБА_3 як власника майна, оскільки ставить його у положення правової невизначеності. Визначення предмета договору (об`єкта, з приводу якого такий договір укладається) у його змісті виступає обов`язковою умовою для породження обумовлених договором правових наслідків. Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи, якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин, тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора у зобов`язанні не переходять до набувача. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. ОСОБА_3 вважав, що у даному випадку його право власності на нерухоме майно має бути захищене шляхом визнання відсутнім права вимоги, оскільки саме це дозволить захистити власні майнові права позивача за зустрічним позовом на нерухоме майно.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ТОВ «Горміс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа ТОВ «Агро Істейт», про визнання договору недійсним задоволено. Договір №217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , визнано недійсним. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ТОВ «Горміс», ТОВ «Агро Істейт», ОСОБА_5 про визнання відсутнім права вимоги відмовлено. Застосовані ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нежитлове приміщення за адресою - АДРЕСА_4 , загальною площею 92,8 м2, власником якого являється ТОВ «Горміс»; нежитлове приміщення за адресою - АДРЕСА_4 , загальною площею 32,4 м2, власником якого являється ОСОБА_3 , скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Горміс» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 2481 грн.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що відповідні права на нежитлові приміщення він набув на підставі інвестиційного договору № 217/F, укладеного 16 листопада 2005 року ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_6 та договорів про відступлення прав за цим інвестиційним договором в травні 2013 року. Однак, в зв`язку з повторним та незаконним продажем ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» у червні 2013 року неіснуючих на той момент у забудовника будь-яких прав на нежитлове приміщення на користь ТОВ «Пост Преміум», саме це товариство, а не позивач, змогло перше зареєструвати право власності на таке майно, натомість у 2014 році позивачу було відмовлено у такій реєстрації. Тривалий час суди в межах справи про банкрутство «Інтерінвестсервіс» (справа № 923/447/15) розглядали позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору № 2 купівлі-продажу майнових прав між ТОВ «Пост Преміум» та «Інтерінвестсервіс» від 17 червня 2013 року, відповідно до якого забудовник повторно через 5 років від дати укладення інвестиційного договору передав права на нежитлові приміщення на користь ТОВ «Пост Преміум». Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суди всіх інстанцій у справі № 923/447/15 визнали наявність порушених прав позивача на нежитлові приміщення, які підлягають подальшому захисту. Також протягом багатьох років інвестиційний договір був предметом численних судових спорів. Позивача, як власника прав на нежитлові приміщення, було залучено у відповідні судові процеси. Позивач, як чинний інвестор, здійснював усі процесуальні права, а відтак судами вже встановлювалася наявність у нього відповідного суб`єктивного права на нежитлові приміщення, яке підлягає подальшому захисту.

Після відкриття провадження в даній справі ОСОБА_1 дізнався, що в липні 2022 року нежитлові приміщення були поділені на два окремі об`єкти нерухомості, які були перереєстровані з ТОВ «Агро Істейт» на користь ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 . Отже, з 2015 року саме ОСОБА_1 захищає свої законно набуті та неодноразово підтверджені судами права на нежитлові приміщення, які спочатку були порушені внаслідок незаконної первинної державної реєстрації права власності за ТОВ «Пост Преміум», а надалі по ланцюгу перепродажів та поділу станом на дату подання позову перейшли у власність двох відповідачів.

Вказував, що ТОВ «Горміс» у зустрічному позові заявив вимогу про визнання недійсним повністю договору від 21 травня 2013 року, на підставі якого позивач набув права на всі нежитлові приміщення. ОСОБА_3 у зустрічному позові просив визнати відсутнім у ОСОБА_1 права вимоги за договором від 21 травня 2013 року.

Відмовляючи у первісному позові, суд першої інстанції зазначив, що у позивача відсутні будь-які права на нежитлові приміщення. Такому висновку передувало визнання судом недійсним договору від 21 травня 2013 року за зустрічним позовом ТОВ «Горміс». Інші питання, які мають значення для правильного вирішення справи, суд не дослідив. Тому, вважаючи, що ОСОБА_1 не має права на позов, суд не дослідив, чи має ТОВ «Горміс», яке володіє лише частиною нежитлових приміщень, право на зустрічний позов щодо прав позивача на всі нежитлові приміщення.

Також суд першої інстанції не надав жодної оцінки добросовісності набуття нерухомого майна двома пов`язаними між собою особами - ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 , який є її власником та керівником. Ці особи набули нерухоме майно від свого правопопередника ТОВ «Агро Істейт», який здійснив поділ, обтяження та відчуження цього майна безпосередньо протягом розгляду справи за позовом ОСОБА_1 , яка стосувалася цього майна. При цьому ОСОБА_3 спочатку був керівником ТОВ «Агро Істейт», а згодом став, як він зазначив в суді, добросовісним набувачем такого нерухомого майна, яке раніше належало цьому підприємству.

Вважав, що рішення суду є необґрунтованим, в зв`язку з чим підлягає обов`язковому скасуванню.

Наголошував, що під час розгляду справи відбулося порушення процесуальних норм, в результаті чого подані з пропуском встановлених строків зустрічні позови були прийняті судом до спільного розгляду з первісним ухвалою від 01 березня 2023 року. При цьому, якби суд першої інстанції не порушив норми процесуального права і не прийняв би зустрічні позови до розгляду, то він мав би розглянути по суті і задовольнити первісний позов. В судовому засіданні представник ОСОБА_1 заперечував проти прийняття зустрічних позовів, посилаючись на безпідставний та істотний пропуск відповідачами встановлених судом строків та відсутність клопотань про їх продовження. Суд питання продовження строків при прийнятті зустрічних позовів взагалі не розглядав, про що свідчить зміст мотивувальної частини відповідної ухвали. Суд не звернув уваги, що відзив на первісний позов та зустрічний позов ТОВ «Горміс» подано з різницею в часі більше двох місяців, однак всупереч ч. 3 ст. 194 ЦПК України суд прийняв до розгляду обидва зустрічні позови. При цьому представником обох відповідачів є адвокат Кович І.В., який подав зустрічний позов ОСОБА_3 через три місяці від дати подання ним же зустрічного позову ТОВ «Горміс». При цьому з 2020 року керівником ТОВ «Горміс» є ОСОБА_3. Тобто, уповноваживши адвоката на ведення цієї справи в інтересах ТОВ «Горміс», керівник останнього не міг не знати про цю справу, в якій він також є відповідачем. За таких обставин посилання на відсутність належного повідомлення не відповідають дійсності.

Вказував, що у ТОВ «Горміс» відсутнє суб`єктивне право, яке підлягало захисту шляхом заявлення зустрічного позову щодо оскарження прав ОСОБА_1 на всі нежитлові приміщення. Реєстрація за ТОВ «Горміс» лише частини нежитлових приміщень надає йому право на захист в обсязі наявного у нього суб`єктивного права. Закон не наділяє ТОВ «Горміс» правом оскаржувати правочин в частині набуття позивачем прав на частину нежитлових приміщень, власником яких є ОСОБА_3 . В той же час, ОСОБА_3 вимоги щодо визнання недійсним договору від 21 травня 2013 року не заявляв. Відтак, заявляючи повністю вимоги ТОВ «Горміс», суд першої інстанції не врахував, що воно не набуло суб`єктивного права на всі нежитлові приміщення.

Крім того, як на одну з підстав для недійсності договору від 21 травня 2013 року, суд послався на відсутність доказів, що «Інтерінвестсервіс» погоджував таку передачу прав від другого інвестора до позивача як третього інвестора. Разом із тим, жодне положення інвестиційного договору не передбачає для інвестора необхідності одержання від «Інтерінвестсервіс» попереднього погодження перед розпорядженням належним йому правом. Передача прав за інвестиційним договором не тільки не заборонена ЦК України, а прямо передбачена п. 3.1.2 самого інвестиційного договору, що дозволило другому інвестору після переходу до нього прав здійснити забудовнику повну оплату таких прав. Неможливість інвестора надати докази на підтвердження факту повідомлення забудовника не може бути підставою для недійсності договору від 21 травня 2013 року за позовом ТОВ «Горміс», яке взагалі не набувало і не могло набути жодних прав на нежитлові приміщення саме від забудовника. Права забудовника не могли жодним чином бути порушені в зв`язку з фактом неповідомлення, навіть якщо допустити, що це мало місце, адже другий інвестор повністю сплатив забудовнику вартість нежитлових приміщень.

Саме фактом надходження забудовнику 100 % оплати за нежитлові приміщення безпосередньо від другого, а не третього інвестора, пояснюється видача забудовником довідки про сплату інвестиційних платежів та інших документів на ім`я особи, яка здійснила йому оплату.

Вказував, що висновок суду щодо можливості інвестора лише протягом певного часу розпоряджатися своїм майном (правами на нежитлові приміщення) суперечить ЦК України та істотно обмежує права інвестора як власника такого майна.

Пояснював, що ані другий, ані третій інвестори не набули прав на нежитлові приміщення як об`єкти нерухомості. Посилання в рішенні на неможливість другого інвестора після підписання акта приймання-передачі нежитлових приміщень вільно розпоряджатися правами на них в зв`язку із начебто виникненням у другого інвестора прав на нерухоме майно не відповідає ні матеріалам справи, ні обставинам, які встановив сам суд.

Зауважував, що більш важливим є те, що лінія переоформлень, по якій свої права в кінцевому порядку набули відповідачі, починається з того, що в червні 2013 року «Інтерінвестсервіс» повторно продав вже відсутні у нього права на нежитлові приміщення. Задовольняючи зустрічний позов, суд забезпечив захист прав, які взагалі не могли виникнути в результаті повторного продажу відсутніх прав. У оскаржуваному рішенні суд ухилився від надання правової оцінки щодо добросовісності обох відповідачів як набувачів майна. Лінія переуступок, за якою права перейшли до відповідачів, розпочалася від особи, яка відчужувала відсутні у неї права, що встановлено рішеннями в справі № 923/447/15.

Вказував, що за логікою суду після дати введення будинку в експлуатацію у 2012 році розпорядження чинними правами на нежитлові приміщення (без державної реєстрації об`єкта нерухомості) було неможливим лише для другого інвестора, як добросовісної сторони, яка повністю сплатила всі інвестиційні внески. Водночас суд визнав своїм рішенням законність розпорядження цими ж правами у цей же період забудовником, який всі права на нерухоме майно передав у 2005 році за інвестиційним договором.

Фактично суд констатував, що по відношенню до нежитлових приміщень забудовник виконав усі свої зобов`язання за інвестиційним договором, в силу чого договір був припинений повним його виконанням ще до передачі прав третьому інвестору. Однак наведене суперечить суті самого інвестиційного договору, який укладався та виконувався зі сторони інвестора з єдиною кінцевою метою - набути у власність зареєстрований об`єкт нерухомого майна. Допоки інвестор не досяг бажаного результату, інвестиційний договір не може вважатися повністю виконаним забудовником, а до «Інтерінвестсервіс» могли пред`являтися чинні та законні вимоги. Ані другий, ані третій інвестори не набули у власність нежитлові приміщення як зареєстрований об`єкт нерухомості, що вказує на те, що інвестиційний договір не було виконано і за ним залишилися чинні зобов`язання забудовника. Не може вважатися повним та належним виконанням обов`язків за інвестиційним договором лише сам факт підписання акта приймання-передачі від 10 січня 2013 року, у п. 2 цього акта вказано, що інвестор набуває права власності на нежитлове приміщення з моменту отримання свідоцтва про право власності, оформленого у відповідності з нормами чинного законодавства, та його державної реєстрації.

Суд констатував, що такий обов`язок щодо державної реєстрації нерухомості лежить повністю на інвесторі та після підписання акту приймання-передачі до забудовника не можна пред`являти жодних вимог. Однак такі висновки наділяють акт невластивою йому юридичною природою трансформувати наявні у інвестора права за інвестиційним договором у новозбудований об`єкт нерухомості. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджують, що право власності на нерухомість у другого інвестора в результаті підписання акта саме по собі не виникло. Акт приймання-передачі є лише одним із документів, який був необхідним для реєстрації за інвестором нежитлових приміщень, а тому, підписавши такий документ, забудовник забезпечив надання лише одного із багатьох необхідних документів для державної реєстрації права власності.

Матеріали справи не містять доказів, що станом на дату відступлення прав у травні 2013 року на користь третього інвестора «Інтерінвестсервіс» вже виконав усі свої зобов`язання щодо передачі необхідних документів, які б дозволили останньому зареєструвати право власності. Забудовник не повідомляв інвестора про дату фактичного введення об`єкта в експлуатацію, хоча такий обов`язок випливає з умов інвестиційного договору. Незважаючи на те, що забудовник дійсно не повинен був займатися державною реєстрацією нерухомості безпосередньо, він мав створити всі умови для можливості інвестора одержати об`єкт у власність.

Вказував, що про невиконання своїх обов`язків забудовником свідчить хронологія спроб позивача зареєструвати право власності на проінвестований об`єкт. Вже після дати, яка визнана судом датою повного виконання забудовником інвестиційного договору (січень 2013 року), останній не тільки не усунув перешкод для державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення за інвестором, але й уклав у червні 2013 року завідомо незаконний договір повторного продажу прав на нежитлове приміщення на користь ТОВ «Пост Преміум», що прямо суперечить взятим забудовником гарантіям та зобов`язанням щодо передачі об`єкта інвестору, та спростовує доводи суду про повне виконання інвестиційного договору та недійсність переданих позивачу в зв`язку з цим вимог.

Вказував, що аналіз умов інвестиційного договору також вказує на існування ряду інших зобов`язань, виконання яких могло та мало бути виконане забудовником безпосередньо після підписання акта приймання-передачі, зокрема проведення повних розрахунків за результатами обміру приміщення та сплату штрафних санкцій за порушення строків передачі об`єкта.

Від відповідача ТОВ «Горміс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_5 , відмовити йому в позові в повному обсязі.

Пояснював, що 04 листопада 2022 року ТОВ «Горміс» з даних ЄДРСР дізналось про ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, якою відповідачами в даній справі було визначено ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 . Таким чином, станом на дату подачі зустрічного позову 14 листопада 2022 року у ТОВ «Горміс» не сплинув процесуальний строк на подачу зустрічного позову.

Вважав, що жоден з аргументів апеляційної скарги не спростовує фактів, вказаних у зустрічному позові та у рішенні суду першої інстанції, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, апеляційна скарга зводиться лише до оціночних суджень та міркувань позивача.

Наводив власні аргументи на спростування доводів апеляційної скарги.

Під час апеляційного перегляду провадження в справі зупинялось ухвалою від 09 грудня 2024 року до залучення до участі в справі правонаступників після смерті відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року до участі в справі було залучено правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та поновлено провадження у справі.

09 вересня 2025 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 у особі представника ОСОБА_7 , на апеляційну скаргу, у якій відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що з 07 червня 2022 року ОСОБА_3 належало на праві власності нежитлове приміщення № 641-Б пл. 32,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 є правонаступником ОСОБА_3 , який був добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки набув право власності на електронних торгах згідно протоколу електронних торгів № 563162 від 15 січня 2022 року.

Вважала, що у ОСОБА_1 відсутнє право вимоги на визнання права власності та витребування нерухомого майна, адже ОСОБА_1 не має майнових прав щодо спірного об`єкту нерухомого майна, враховуючи, що договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про відступлення права вимоги не міг бути укладений після припинення дії інвестиційного договору. На момент укладення договору відступлення права вимоги ОСОБА_5 інвестиційний договір № 217/F від 16 листопада 2005 року припинив свою дію в зв`язку з повним виконанням сторонами своїх зобов`язань, а оте договір про відступлення прав вимоги № 217/F-В-А від 21 травня 2013 року є недійсним.

Крім того, вказувала, що спірний договір є недійсним, адже фактично укладений датою пізніше, ніж дата, зазначена на ньому як дата підписання, тобто «заднім числом», що підтверджується технічним паспортом, який було виготовлено станом на 28 квітня 2014 року, але замовником якого виступав ОСОБА_5 , що підтверджує, що на зазначену дату ОСОБА_5 ще був власником нерухомого майна, але 21 травня 2013 року нібито уклав договір про відступлення права вимоги.

Підсумовувала, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов правомірного висновку про недійсність договору № 217/F-В-А від 21 травня 2013 року про відступлення права вимоги, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 16 листопада 2005 року ЗАТ МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_6 уклали інвестиційний договір № 217/F (про інвестування у житлове будівництво), за умовами якого об`єктом будівництва є житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 . Плановий термін закінчення будівництва і здачі об`єкта будівництва в експлуатацію - четвертий квартал 2007 року. Новозбудоване майно - нежитлові приміщення, розташовані в об`єкті будівництва, з такими характеристиками: будівельна адреса АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення, секція Е, поверх 1-2, загальна площа за проектно-кошторисною документацією 133,21 кв.м., які після здачі об`єкта будівництва в експлуатацію та державної реєстрації стануть власністю інвестора. Право власності інвестора на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному чинним законодавством в Україні (а. с. 7 - 12 т. 1).

Згідно п. 2.1 договору, за цим договором компанія зобов`язується своїми силами і засобами з використанням інвестиційних внесків інвестора, збудувати об`єкт будівництва, здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору новозбудоване майно, а інвестор зобов`язується внести інвестиції та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору.

Згідно п. 3.1.2 договору інвестор має право до запланованої дати вводу об`єкта будівництва в експлуатацію відступити право вимоги за цим договором на користь іншої особи, при цьому, про таке відступлення права вимоги інвестор письмово повідомляє компанію.

Згідно п. 3.4.1 договору компанія зобов`язана збудувати об`єкт будівництва і передати у власність інвестору новозбудоване майно на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 4.1 договору інвестор здійснює інвестиційні внески шляхом внесення коштів в сумі 466235 грн. Вартість грошових коштів, які підлягають внесенню за цим договором у якості інвестицій, є сумою договору. Інвестиційні внески сплачуються до кінця першого кварталу 2008 року.

Згідно п. 6.1 договору після внесення 100 % інвестиційних внесків та після закінчення спорудження об`єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року, компанія зобов`язується передати інвестору новозбудоване майно і документи, які підтверджують здачу об`єкту будівництва в експлуатацію, а саме копію акту Державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкту в експлуатацію, копію відповідного рішення (розпорядження) місцевих органів державної влади (місцевого самоврядування) про затвердження акту Державної комісії прийняття закінченого будівництвом об`єкту будівництва, а інвестор зобов`язується прийняти новозбудоване майно.

Згідно п. 6.2 договору новозбудоване майно вважається переданим компанією інвестору з моменту підписання акту прийому-передачі.

Згідно п. 7.1 договору, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань та/або припинення зобов`язань на умовах, передбачених договором.

15 червня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали договір № 217/F-В про відступлення права вимоги, за умовами якого новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов`язань, передбачених умовами основного договору, в тому числі, передачі у власність нового кредитора нежитлових приміщень, що розташовані за будівельною адресою АДРЕСА_5 , загальною площею за проектно-кошторисною документацією 133,21 кв.м., побудованих за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором 100 % інвестиційних внесків у розмірі 466235 грн. в порядку та на умовах, встановлених основним договором. Первісний кредитор не пізніше 30 червня 2007 року зобов`язаний письмово повідомити боржника про відступлення права вимоги за основним договором новому кредитору (а. с. 15 - 16 т. 1).

05 квітня 2012 року адміністративно-житловий комплекс з підземним паркінгом, нове будівництво 4 категорії складності на АДРЕСА_1 введено в експлуатацію, видано акт готовності об`єкта до експлуатації (а. с. 21 - 25 т. 1).

ОСОБА_5 включений до переліку інвесторів адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , яким належить 100 % майнових прав на окремо взятий об`єкт інвестування в цьому комплексі (а. с. 26 т. 1).

В 2013 році ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до інвестиційного договору № 217/F від 16 листопада 2005 року, згідно якої, в зв`язку зі зміною загальної площі об`єкта інвестування та порядкових номерів, отриманих на підставі обмірів та технічних паспортів, внесено зміни до п. 1.1 договору та уточено характеристики майна, а саме: поштова адреса АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення № 641, секція Е, поверх 1, загальна площа 131,3 кв.м., яке після здачі об`єкта будівництва в експлуатацію та державної реєстрації стане власністю інвестора. Загальна вартість об`єкту інвестування, розрахована на умовах п. 4.4 інвестиційного договору, складає 459550 грн. Також сторони домовились внести зміни до п. 6.1, виклавши його в наступній редакції: «Після внесення 100 % інвестиційних внесків, враховуючи додаткові внески, пов`язані зі зміною загальної площі новозбудованого майна, компанія зобов`язується передати інвестору новозбудоване майно і документи, необхідні для оформлення свідоцтва про право власності, і інвестор зобов`язується прийняти передане майно по акту прийому-передачі» (а. с. 13 - 14 т. 1).

10 січня 2013 року ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_5 підписали акт прийому-передачі квартири про наступне: на виконання умов інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16 листопада 2005 року та додаткової угоди від 10 січня 2013 року, оператор передав, а інвестор прийняв нежитлове приміщення, що знаходиться в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_6 , загальна площа 131,3 кв.м.

Інвестор набуває право власності на вказане приміщення з моменту отримання свідоцтва про право власності, оформленого у відповідності з нормами чинного законодавства, та його державної реєстрації (а. с. 19 - 20 т. 1).

В 2013 році ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_5 підписано довідку про право набуття у власність об`єкта інвестування до інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 217/F від 16 листопада 2005 року (а. с. 27 т. 1).

21 травня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір № 217/F-В-А про відступлення права вимоги, за умовами якого новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов`язань, передбачених умовами основного договору, в тому числі, передачі у власність нового кредитора нежитлових приміщень, що розташовані за будівельною адресою АДРЕСА_5 , загальною площею за проектно-кошторисною документацією 133,21 кв.м., побудованих за рахунок інвестиційних внесків, що були своєчасно сплачені первісним кредитором відповідно вимог інвестиційного договору в розмірі 100 % інвестиційних внесків у сумі 466235 грн. в порядку та на умовах, встановлених основним договором. Новий кредитор зобов`язується компенсувати первісному кредитору сплачений інвестиційний внесок в сумі 466235 грн. в строк до 01 вересня 2013 року, що має бути підтверджено окремим актом виконання та прийому зобов`язань. Первісний кредитор зобов`язаний письмово повідомити боржника про відступлення права вимоги за основним договором новому кредитору (а. с. 17 - 18 т. 1).

21 травня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 підписали акт приймання-передачі до договору № 217/F-В-А про відступлення права вимоги, згідно якого було передано документи у складі інвестиційного договору № 217/F (про інвестування у житлове будівництво) (а. с. 50 т. 2).

На а. с. 28 - 31 т. 1 знаходиться копія технічного паспорту на групу приміщень № 641 в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 131,30 кв.м., виготовленого 28 квітня 2014 року на замовлення ОСОБА_5 .

Також судом встановлено, що 17 червня 2013 року ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ТОВ «Пост Преміум» уклали договір № 2 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в АДРЕСА_1 . Сторони домовились, що під об`єктом нерухомості, майнові права на які передаються за даним договором, продавець та покупець розуміють житлові приміщення (квартири), визначені у додатку № 1, нежитлові (офісні) приміщення, визначені у додатку № 2 (а. с. 57 - 63 т. 2), в тому числі, нежитлове приміщення № 641 пл. 131,3 кв.м., про прийняття майнових прав на яке 25 червня 2013 року було підписано акт прийому-передачі (а. с. 64 т. 2).

25 лютого 2014 року ТОВ «Пост Преміум» та ТОВ «Спартехнотрейд» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами якого у власність покупця передано нежитлове приміщення, група приміщень № 641 (літ. А) за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 131,3 кв.м. (а. с. 65 - 68 т. 2).

28 квітня 2015 року ТОВ «Спартехнотрейд» та ТОВ «Лорето Груп» укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупця нежитлове приміщення, групу приміщень № 641 літ. А пл. 131,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 69 - 73 т. 2).

01 листопада 2016 року ТОВ «Лорето Груп» складено передавальний акт, згідно якого новою юридичною особою ТОВ «Агро Істейт» прийнято на підставі затвердженого розподільчого балансу майно, права та обов`язки, в тому числі нежитлове приміщення пл. 131,3 кв.м. по АДРЕСА_1 (а. с. 74 - 76 т. 2).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на нежитлове приміщення, група приміщень № 641 (літ.А) загальною площею 131,3 кв.м. зареєстроване 08 листопада 2016 року за ТОВ «Агро Істейт» на підставі розподільчого балансу ТОВ «Лорето Груп» від 01 листопада 2016 року (а. с. 33 т. 1).

В липні 2021 року нежитлове приміщення № 641, секція Е пл. 131,3 кв. м, в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, було поділене на два окремі об`єкти нерухомості.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна № 304972079 від 14 липня 2022 року за адресою АДРЕСА_4 (пл. 92,8 кв.м.), право власності 07 червня 2022 року зареєстроване за ТОВ «Горміс», приміщення № 641Б (пл. 32,4 кв.м.), право власності 07 червня 2022 року зареєстроване за ОСОБА_3 (а. с. 112 - 116 т. 1).

Право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення 641Б загальною площею 32,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 000, яке раніше належало ТОВ «Агро Істейт», зареєстроване на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом КМНО Тригуб Є.О. на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, складеного ОСОБА_8 , приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва 06 січня 2022 року (а. с. 96 т. 2).

ОСОБА_3 працював директором ТОВ «Горміс» в період з 02 грудня 2019 року по 23 січня 2020 року (а. с. 204 - 207 т. 1).

ТОВ «Горміс» набуло права власності на об`єкт нерухомості шляхом купівлі-продажу нерухомого майна на електронних торгах, проведених ДП «СЕТАМ» в межах процедури виконавчого провадження на веб-сайті електронних торгів 12 січня 2022 року, в результаті проведення яких товариство стало переможцем (а. с. 201 - 203 т. 1).

27 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чепурним В.М. складено акт про реалізацію предмета іпотеки у ВП № НОМЕР_3 в порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 21 жовтня 2021 року, за яким боржником є ТОВ «Агро Істейт». Іпотечний договір укладений 03 серпня 2021 року в забезпечення виконання зобов`язань за договором № ФП091120 поворотної фінансової допомоги від 09 листопада 2020 року.

В акті про реалізацію предмета іпотеки зазначено, що предмет іпотеки - нежитлове приміщення загальною площею 92,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 належить боржнику ТОВ «Агро Істейт» на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В. від 29 липня 2021 року, індексний номер 268035391, номер запису про право власності 43214262 від 28 липня 2021 року, підстава для державної реєстрації: висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, серія та номер 210721-1, виданий 21 липня 2021 року ТОВ «Прогрес ЖКГ» (а. с. 202 т. 1).

11 серпня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 23569258 за заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 22 травня 2015 року від ОСОБА_1 на нежитлове приміщення в АДРЕСА_4 , в зв`язку з тим, що заявлене право вже зареєстроване за іншою особою (а. с. 32 т. 1).

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 08 червня 2021 року по справі № 923/447/15, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15 листопада 2021 року, та постановою Верховного Суду від 14 червня 2022 року (за апеляційною та касаційною скаргами ТОВ «Агро Істейт»), копії яких знаходиться на а. с. 35 - 52 т. 1, задоволено позов ОСОБА_1 до ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс», ТОВ «Пост Преміум», треті особи ТОВ «Спартехнотрейд», ТОВ «Лорето Груп», ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», ТОВ «Агро Істейт» про визнання договору недійсним.

Визнано недійсним договір № 2 купівлі-продажу майнових прав від 17 червня 2013 року, укладений ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ТОВ «Пост Преміум» в частині купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № 641, секція Е пл. 131,3 кв. м. в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи зустрічний позов ТОВ «Горміс», суд першої інстанції виходив із того, що договір № 217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року, укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсним на підставі положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, оскільки за спірним договором передано недійсну вимогу, яка була припинена виконанням, що суперечить положенням ст. 509, 512, 514, 519 ЦК України.

Ураховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсним договору № 217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що не може бути задоволений первісний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна, оскільки саме визнаний недійсним правочин був основною правовою підставою вимог ОСОБА_1 і визнання недійсним зазначеного договору виключає можливість задоволення або часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання відсутнім у ОСОБА_1 права вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що не дивлячись на належне мотивування позову в частині припинення обов`язку боржника перед інвестором його повним виконанням, у задоволенні позову слід відмовити через невірний спосіб захисту, адже у даному випадку ефективним способом захисту є саме визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 16 листопада 2005 року між ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» (правонаступник - ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс») та ОСОБА_6 було укладено інвестиційний договір про інвестування у житлове будівництво № 217/F, право вимоги за яким 15 червня 2007 року було передано ОСОБА_6 до ОСОБА_5 за договором № 217/F-B про відступлення права вимоги, який в подальшому на підставі договору № 217/F-B-A від 21 травня 2013 року відступив своє право вимоги на нерухоме майно за інвестиційним договором позивачу у цій справі - ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що 05 квітня 2012 року житловий будинок з нежитловими приміщеннями, в якому знаходиться спірне приміщення, введено в експлуатацію, а 10 січня 2013 року ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_5 укладено акт прийому-передачі нежитлового приміщення, за умовами пункту 2 якого інвестор набуває право власності на зазначене приміщення з моменту отримання свідоцтва про право власності, оформленого відповідно до норм чинного законодавства, державної реєстрації та отримання довідки про право набуття у власність об`єкта інвестування.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції, що договір про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року, укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, оскільки за спірним договором передано недійсну вимогу, яка була припинена виконанням, що суперечить положенням ст. 509, 512, 514, 519 ЦК України, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22) зазначено, що: «[…]з норми статті 514 ЦК України про дійсну вимогу як предмет договору не може слідувати висновок про недійсність договору про відступлення права вимоги. У цій статті йдеться лише про перехід до нового кредитора прав первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ця норма не встановлює наслідків відчуження недійсної вимоги (зокрема, і у вигляді недійсності договору).

85. Натомість такі наслідки встановлюються статтею 519 ЦК України - однак не у вигляді недійсності договору про відступлення права вимоги, а у вигляді відповідальності первісного кредитора перед новим (як у випадку невиконання обов`язку продавця перед покупцем).

86. У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору.

87. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що норми про правочини та сторони зобов`язання належать до різних інститутів цивільного права. Норми статей 512-514 ЦК України, встановлюючи підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), не визначають вимог до змісту правочину про заміну кредитора. Загалом глава 47 «Поняття зобов`язання. Сторони зобов`язання» ЦК України не регулює договірні відносини (хоча зміна суб`єктного складу зобов`язання може відбуватися на підставі правочину (договору)). Натомість у главі 47 ЦК України для цілей регулювання саме динаміки суб`єктного складу зобов`язання (а не договірних відносин між сторонами зобов`язання) законодавець встановлює правила, спрямовані на запобігання можливому порушенню прав та інтересів як кредиторів, так і боржників при заміні іншої сторони зобов`язання. У статті 519 ЦК України міститься правило щодо розподілу ризиків між первісним та новим кредитором: 1) первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги; 2) первісний кредитор не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

88. Недійсність переданої вимоги, про яку йдеться в статті 519 ЦК України, не може ототожнюватися із недійсністю правочину в розумінні норм розділу IV «Правочини. Представництво» ЦК України. Законодавець не пов`язує питання дійсності / недійсності правочину про заміну кредитора із дійсністю вимоги, яка передається новому кредитору, і безпосередньо визначає правовий наслідок передачі права вимоги, якого не існує. […]

96. Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України. […]

98. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного в постанові від 02.11.2022 у справі № 947/23885/19, про те, що в разі коли право вимоги не виникло (наприклад, у разі нікчемності чи недійсності договору) або припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то таке право вимоги не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсності договору між первісним кредитором та новим кредитором, оскільки правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. Тому немає підстав для недійсності договору про відступлення прав вимоги.

99. З огляду на викладений у цій постанові висновок про те, що недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України, немає підстав для відступу від вказаного вище висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду».

Крім того, встановивши, що станом на час укладення договору № 217/F-B-A від 21 травня 2013 року ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» повністю виконав свій обов`язок перед інвестором ОСОБА_5 стосовно передачі йому у власність об`єкта інвестування, що відбулось 10 січня 2013 року, і інвестор мав лише здійснити державну реєстрацію права власності для офіційного визнання права власності з боку держави, а тому між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги, якої не існувало на момент укладення такого договору, суд першої інстанції залишив поза увагою, що після передачі у власність об`єкта інвестування ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» протиправно уклав 17 червня 2013 року з ТОВ «Пост Преміум» договір купівлі-продажу майнових прав, в тому числі на нежитлове приміщення № 641, секція Е пл. 131,3 кв. м. в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_1 , що встановлено рішеннями судів в господарській справі № 923/447/15 за позовом ОСОБА_1 , отже, виконання інвестиційного договору фактично не відбулось і мета договору - набуття інвестором права власності на спірне приміщення - не досягнута.

Судами у справі № 923/447/15 встановлено, що позивач як особа, за кошти якої та на підставі інвестиційного договору з якою був споруджений об`єкт інвестування, фактично був позбавлений можливості використати право набуття у власність новоствореного об`єкта інвестування.

Дані обставини спростовують висновки суду першої інстанції про повне виконання інвестиційного договору ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та недійсність переданих позивачу в зв`язку з цим вимог.

Також суд першої інстанції не врахував, що зміст п. 6.2 інвестиційного договору, за яким новозбудоване майно вважається переданим компанією інвестору з моменту підписання акту прийому-передачі, не означає, що підписанням такого акту обов`язок забудовника перед інвестором припиняється, оскільки відповідно до п. 7.1 договору, договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань та/або припинення зобов`язань на умовах, передбачених договором. Зокрема, згідно п. 6.1 договору, після внесення 100 % інвестиційних внесків компанія зобов`язується передати інвестору, крім новозбудованого майна, необхідні для оформлення свідоцтва про право власності документи.

Разом із тим, в акті прийому-передачі від 13 січня 2013 року, укладеному ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» з ОСОБА_5 , не зазначено про передачу будь-яких документів.

Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» повністю виконав свій обов`язок перед інвестором ОСОБА_5 , а тому права вимоги не існувало, є передчасними та помилковими.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що в порушення п.п. 3.1.2. інвестиційного договору, спірний договір відступлення права вимоги укладений 21 травня 2013 року, і за матеріалами справи відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що оператор - ПрАТ МІК «Інтерінвестсервіс» погодив таке відступлення від умов основного договору.

Апеляційний суд звертає увагу, що жодне положення інвестиційного договору не передбачало для інвестора необхідності одержання від ПрАТ МІК «Інтерінвестсервіс» попереднього погодження перед тим, як здійснювати розпорядження належними йому правами, натомість, можливість передачі прав за інвестиційним договором прямо передбачена його умовами (п. 3.1.2). При цьому відсутність доказів на підтвердження факту повідомлення забудовника про переуступку прав не може бути підставою для визнання недійсним договору за позовом ТОВ «Горміс», який не набував жодних прав на нежитлові приміщення саме від забудовника, і його права не могли жодним чином бути порушені в зв`язку із можливим фактом такого неповідомлення.

Таким чином, визнаючи недійсним договір про відступлення права вимоги № 217/F-B-A від 21 травня 2013 року з підстав недійсності переданої за ним вимоги, суд першої інстанції виходив із висновків, які не відповідають обставинам справи, з порушенням норм матеріального права та без урахування релевантних правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22), згідно яких, недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах наголошувала, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Така правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункти 54-56).

Відповідно, є помилковою мотивація суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_3 про визнання відсутнім у ОСОБА_1 права вимоги, а саме, що не дивлячись на належне мотивування позову в частині припинення обов`язку боржника перед інвестором його повним виконанням, у задоволенні позову слід відмовити через невірний спосіб захисту, і що у даному випадку ефективним способом захисту є саме визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

Крім того, апеляційний суд враховує таке.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» визначено, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Аналіз статті 19 Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» дає підстави для висновку про те, що після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

При цьому законодавством встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб, а інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Тобто інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17.

В справі № 923/447/15 за позовом ОСОБА_1 постановою Верховного Суду від 14 червня 2022 року встановлено, що станом на 17 червня 2013 року ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» вже не було власником майнових прав на спірні об`єкти нерухомості (641, секція "Е" площею 131,3 кв.м. в адміністративно-житловому комплексі), оскільки 10 січня 2013 ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_5 було складено акт прийому-передачі нежитлового приміщення, за умовами п. 2 якого інвестор набув право власності на спірне приміщення. З огляду на зазначене, суди погодилися з доводами позивача про те, що на момент укладення оскаржуваного договору майнові права на спірне нерухоме майно належало позивачу, тому ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» не мав права його відчужувати.

Також у справі № 923/447/15 встановлено, що за результатами звернення до реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення та у подальшому за результатами розгляду справи № 826/23342/15 позивачу як особі, яка набула право за інвестиційним договором, фактично було відмовлено у первинній реєстрації його права власності на спірне приміщення, оскільки така реєстрація була здійснена за ТОВ «Пост Преміум» рішенням реєстраційної служби № 3744760 від 08 липня 2013 року, на підставі якого видано свідоцтво про державну реєстрацію, отже, позивач, як особа, за кошти якої та на підставі інвестиційного договору з якою був споруджений об`єкт інвестування, фактично був позбавлений можливості використати право набуття у власність новоствореного об`єкта інвестування. В подальшому ТОВ «Пост Преміум» відчужило спірне приміщення ТОВ «Спартехнотрейд», а те в свою чергу - ТОВ «Лорето Груп».

Таким чином, задовольняючи позов ОСОБА_1 у справі № 923/447/15, суди всіх інстанцій визнали наявність порушених прав позивача на нежитлові приміщення, які підлягають подальшому захисту.

Отже, є слушними доводи апеляційної скарги, що з 2015 року ОСОБА_1 захищає свої підтверджені судовим рішеннями права на нежитлові приміщення, оскільки дані права спочатку були порушені внаслідок незаконної первинної державної реєстрації права власності за ТОВ «Пост Преміум», а в подальшому внаслідок подальшого відчуження, обтяження та поділу перейшли у власність відповідачів.

Посилаючись на те, що у справі № 923/447/15 дійсність або недійсність договору № 217/F-B-A, за яким право вимоги на нерухоме майно за інвестиційним договором відступлено позивачу у цій справі - ОСОБА_1 , предметом дослідження не була, а ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 не були учасниками зазначеної справи, відтак судові рішення в справі № 923/447/15 в частині дійсності оспорюваного правочину не мають преюдиційного значення при вирішенні цієї справи, суд першої інстанції залишив поза увагою, що станом на час розгляду справи № 923/447/15 фактичним власником спірного нежитлового приміщення було ТОВ «Агро Істейт», яке залучене як третя особа у справі, що переглядається.

При цьому ТОВ «Агро Істейт», яке було власником спірного нежитлового приміщення, із самостійними вимогами про визнання недійсним договору № 217/F-B-A від 21 травня 2013 року до суду не зверталося, і таким чином презумпції правомірності правочину за ст. 204 ЦК України не спростувало, а оскаржуючи судове рішення до судів вищих інстанцій, наводило інші аргументи, які були судами відхилені, що позивач, на його думку, не довів належними та допустимими доказами виконання вимог статті 4.1. договору інвестування та проведення розрахунків в строки, визначені в договорі, та що у долученому у якості доказу до справи договорі № 2 купівлі-продажу майнових прав від 17 червня 2013 року не зазначено, що предметом договору є майнові права саме на приміщення № 641 секції "Е" площею 131,3 кв.м. в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_1 , а відсутність додатків до зазначеного договору в матеріалах справи справі дає підстави для сумнівів, чи здійснено купівлю-продаж саме майнових прав на зазначене нежитлове приміщення, власником якого вважає себе позивач.

Крім цього, судом першої інстанції залишено поза увагою, що ТОВ «Агро Істейт», будучи обізнаним, що ОСОБА_1 претендує на нежитлове приміщення № 641, і вже після постановлення ухвали Господарського суду Херсонської області від 08 червня 2021 року в справі № 923/447/15 за позовом ОСОБА_1 , а саме в липні 2021 року здійснило розподіл спірного майна на приміщення № 641А та № 641Б, обтяживши його іпотекою, право на яке в подальшому в порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса набули відповідачі ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 .

Отже, задовольняючи зустрічний позов ТОВ «Горміс» та відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції забезпечив захист прав, які взагалі не могли виникнути, оскільки виникли на підставі визнаного в судовому порядку недійсним правочину - в результаті повторного продажу відсутніх у ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» майнових прав та подальшого продажу цих прав, та ухилився від правової оцінки щодо добросовісності відповідачів, як набувачів майна, які могли і повинні були перевірити наявність майнових спорів щодо цього майна шляхом перевірки відкритих даних в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в якому на час набуття ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 на прилюдних торгах права власності на спірне майно були оприлюднені судові рішення в справі № 923/447/15 за позовом ОСОБА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 592/7963/16-ц про те, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Також, відповідно до правових висновків Верховного Суду в постанові від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17, набувач визнається добросовісним, якщо при укладенні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, проявив обережність і обачність для з`ясування правомочності продавця на відчуження майна. При цьому оспорювання правомочності продавця на відчуження цього майна Верховним Судом віднесено до них обставин, які покупець може та повинен довідатися, проявивши розумну обачність.

Крім того, в постанові від 15 березня 2023 року в справі № 464/232/17 Верховний Суд в контексті обачності та обережності зазначив, що позивач повинен звертати увагу не лише на юридичну долю майна в межах судових справ, але й знайомитися зі змістом документів, що підтверджують право власності на це майно, підстави його набуття, швидкі перепродажі, вартість, і за необхідності отримавши правову допомогу, зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про відмову в первісному позові ОСОБА_1 , зустрічному позові ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову ТОВ «Горміс» зроблені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що зустрічні позовні заяви не підлягали прийняттю до спільного розгляду з первісним позовом у зв`язку із пропуском строку їх подання, з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачами копії ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року про заміну відповідача ТОВ «Агро Істейт» належними відповідачами ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 раніше, ніж ними зазначено у зустрічних позовах, враховуючи, що даною ухвалою встановлено строк для подання відзиву та зустрічного позову не пізніше 15 днів з дня отримання ухвали.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову ТОВ «Горміс» про визнання договору №217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року недійсним та вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання відсутнім у ОСОБА_1 права вимоги за договором №217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року, апеляційний суд виходить із того, що недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України, а також із того, що відповідачами не доведено недійсності вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» за інвестиційним договором № 217/F (про інвестування у житлове будівництво) від 16 листопада 2007 року, майнові права за яким були незаконно відчужені ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс».

Апеляційний суд також не може погодитись з доводами ТОВ «Горміс», що майно, власником якого є товариство, відмінне від об`єкту, майнові права на який набула ОСОБА_6 та в подальшому передала їх ОСОБА_5 , а саме за договорами від 16 листопада 2005 року, 15 червня 2007 року та 21 травня 2013 року предметом є нежитлове приміщення, площею 133,21 кв.м., поверх 1-2, секція «Е» по АДРЕСА_1 , при цьому товариству було виділене нежитлове приміщення з приміщення №641, поверх 1, секція «Е», площею 131,3 кв.м.

Зокрема, апеляційний суд враховує, що в 2013 році ПрАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до інвестиційного договору № 217/F від 16 листопада 2005 року, згідно якої, в зв`язку зі зміною загальної площі об`єкта інвестування та порядкових номерів, отриманих на підставі обмірів та технічних паспортів, внесено зміни до п. 1.1 договору та уточено характеристики майна, а саме: поштова адреса АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення № 641, секція Е, поверх 1, загальна площа 131,3 кв.м., яке після здачі об`єкта будівництва в експлуатацію та державної реєстрації стане власністю інвестора.

Доводи ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 , що спірний договір був укладений пізніше, ніж зазначена у ньому дата, оскільки технічний паспорт на приміщення був виготовлений на ім`я ОСОБА_5 і він датований 28 квітня 2014 року, отже власником нерухомого майна на цей час був ОСОБА_5 , є нічим не підтвердженими припущеннями та відхиляються апеляційним судом.

Є неспроможними доводи ТОВ «Горміс», що всі документи, які були подані ОСОБА_1 до реєстраційної служби, були оформлені на ОСОБА_5 (акт прийому-передачі, витяг з переліку інвесторів, довідка про набуття у власність об`єкта інвестування, технічний паспорт), в той час як у позивача ОСОБА_1 була відсутня довідка про право на набуття у власність об`єкта інвестування із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні об`єкта будівництва, яка підтверджує саме його право на реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості, позаяк дані доводи не доводять неправомірності договору №217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року, укладений ОСОБА_1 та попереднім інвестором ОСОБА_5 , на якого було оформлено зазначені документи, і не є підставами для визнання договору недійсним.

З огляду на встановлені в межах даної постанови обставини, а саме, що відповідачами не перевірено наявності майнових ризиків, пов`язаних з придбанням спірного майна на електронних торгах, не проявлено розумної обачності та перед участю в електронних торгах не з`ясовано наявності майнових спорів, предметом яких є спірне майно, а на власний розсуд прийнято рішення щодо придбання нерухомого майна, відтак апеляційний суд не може погодитися з доводами ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 щодо добросовісності їх дій, які за змістом зустрічних позовів полягають лише у самому факті придбання спірного майна на електронних торгах.

Враховуючи вищевикладене, зустрічні позови ТОВ «Горміс» про визнання недійсним договору №217/F-B-A про відступлення права вимоги від 21 травня 2013 року та ОСОБА_3 про визнання відсутнім права вимоги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, та не підлягають задоволенню як недоведені та необґрунтовані.

Вирішуючи питання підставності первісного позову ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд виходить із того, що у справі № 923/447/15 за позовом ОСОБА_1 суди всіх інстанцій визнали наявність порушених прав позивача на нежитлові приміщення, які підлягають подальшому захисту, та що з 2015 року ОСОБА_1 захищає свої підтверджені судовим рішеннями права на нежитлові приміщення, оскільки дані права спочатку були порушені внаслідок незаконної первинної державної реєстрації права власності за ТОВ «Пост Преміум», а в подальшому внаслідок подальшого відчуження, обтяження та поділу перейшли у власність відповідачів у даній справі.

Нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

При розгляді справи апеляційний суд враховує, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є нежитлове приміщення в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зміст статті 392 ЦК України свідчить про те, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України, є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

У випадку коли об`єкт нерухомості вже збудований та прийнятий в експлуатацію, проте покупцем не отримані правовстановлюючі документи у зв`язку із порушенням продавцем за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно взятих на себе договірних зобов`язань щодо передання всіх необхідних документів для оформлення права власності на об`єкт нерухомості, вартість якого сплачена покупцем в повному обсязі, та у разі невизнання продавцем права покупця на цей збудований об`єкт нерухомості може мати місце звернення до суду з вимогою про визнання за покупцем права власності на проінвестоване (оплачене) ним майно відповідно до положень статті 392 ЦК України.

Саме такий висновок щодо ефективності способу захисту права інвестора на проінвестоване майно викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), в якому відступлено від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-318-15.

Враховуючи, що в даній справі спірний об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення № 641, секція Е пл. 131,3 кв. м, в адміністративно-житловому комплексі по АДРЕСА_1 , вже збудоване та прийнято в експлуатацію, вартість майна сплачена в повному обсязі попереднім інвестором, яким право вимоги на майнові права були відчужені позивачу, однак спірне майно було неправомірно відчужене, обтяжене іпотекою та поділене на два окремі об`єкти нерухомості, а саме приміщення № 641А (пл. 92,8 кв.м.), право власності на яке 07 червня 2022 року зареєстроване за ТОВ «Горміс», та приміщення № 641Б (пл. 32,4 кв.м.), право власності 07 червня 2022 року на яке зареєстроване за ОСОБА_3 , при цьому відповідачами заперечується право ОСОБА_1 на вказані приміщення, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлове приміщення 641А, загальною площею 92,8 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 , а також на нежитлове приміщення 641Б, загальною площею 32,4 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду та підлягає задоволенню.

Крім того, ОСОБА_1 заявлено вимогу про витребування належного йому спірного майна від відповідачів ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 .

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

14 вересня 2021 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) сформулювала висновок про те, що у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.

Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування у відповідача нерухомого майна на користь позивача є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80).

Встановивши, що до позивача ОСОБА_1 перейшло право вимоги за інвестиційним договором (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від попереднього інвестора ОСОБА_5 , яким повністю сплачено вартість об`єкта інвестування, що свідчить про те, що саме позивач ОСОБА_1 набув право на об`єкт інвестування, однак спірне нежитлове приміщення було відчужене, поділене, обтяжене і повторно відчужене, і остаточно право власності на даний час зареєстроване за відповідачами, які придбали спірне майно на електронних торгах, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для витребування спірного майна на користь позивача від відповідачів ТОВ «Горміс» та ОСОБА_3 та задоволення позову в цілому.

Доводи відзиву ТОВ «Горміс» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідачем у відзиві фактично підтримуються помилкові висновки суду першої інстанції, помилковість яких встановлена апеляційним судом в межах даної постанови.

Апеляційний суд враховує, що 21 листопада 2023 року відповідач ТОВ «Горміс» подав суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності за вимогами первісного позову ОСОБА_1 , в якому відповідач вказував, що перебіг позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_1 закінчився через три роки з моменту отримання відмови у державній реєстрації прав 11 серпня 2015 року (а. с. 215 т. 2), і така ж вимога заявлена ним у відзиві на апеляційну скаргу.

Дана заява підлягає оцінці апеляційним судом.

Відповідно до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, оскільки за відповідачем ТОВ «Горміс» було зареєстровано право власності 07 червня 2022 року, тобто до цього часу відповідачем ТОВ «Горміс» майнові права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не були порушені, то саме з цього часу починає свій перебіг строк позовної давності.

Відтак, оскільки позов ОСОБА_1 подано до суду в липні 2022 року, тобто в межах строку позовної давності, заява ТОВ «Горміс» про застосування строку позовної давності не є обґрунтованою і задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 12405 грн. (а. с. 71 т. 1), апеляційної скарги - 9860,34 грн. (а. с. 52 т. 3).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року встановлено, що за подання первісної позовної заяви підлягало сплаті 4662,35 грн.

Таким чином, розподілу підлягають судові витрати, понесені позивачем в розмірі 4662,35 грн. + 9860,34 грн. = 14522,69 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено, стягує з відповідачів із кожного на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 7261,35 грн. із кожного.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горміс», ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт» про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення 641А, загальною площею 92,8 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 , на нежитлове приміщення 641Б, загальною площею 32,4 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 . Витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Горміс» на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення 641А, загальною площею 92,8 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення 641Б, загальною площею 32,4 кв.м., в буд. АДРЕСА_1 .

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Горміс» у зустрічному позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт», про визнання договору недійсним.

Відмовити ОСОБА_4 у зустрічному позові до ОСОБА_1 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Горміс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Істейт», ОСОБА_5 , про визнання відсутнім права вимоги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Горміс» (м. Київ вул. Жилянська 104/24 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_1 ) із кожного на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 7261,35 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.