ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7659/25 Справа № 216/1146/24 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/1146/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бутко Олександр Олександрович, на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2025 року, яке ухвалене суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (надалі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , який загинув на виробництві при виконанні трудових обов`язків. На момент смерті ОСОБА_1 проживав разом з батьком та матір`ю та перебував на утриманні батька. Після смерті батька ОСОБА_1 , який є інвалідом, звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення виплат у зв`язку з втратою годувальника, проте, отримав відмову та йому було рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Просив суд: встановити факт перебування ОСОБА_1 на утриманні батька ОСОБА_2 , який загинув на виробництві при виконанні трудових обов`язків.

Встановлення даного факту необхідно йому для отримання виплат у зв`язку із втратою годувальника, у призначенні яких ГУ ПФУ в Дніпропетровській області було відмовлено.

Рішенням Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бутко О.О., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки тій обставині, що на момент смерті батька ОСОБА_2 , який загинув на виробництві при виконанні трудових обов`язків, позивач ОСОБА_1 був непрацездатним та йому була встановлена інвалідність, а норми Закону №1105 носять буквальний характер та не вимагають доведення таких обставин, як одержання не менше як п?ять років допомоги від потерпілого, яка була для нього основним джерелом для існування. Також, судом невірно застосовано положення ст. 1265 ЦК України, оскільки вони не регулюють правовідносин сторін.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.08.1986.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 05.06.2014.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 16.10.2021.

Заявник ОСОБА_1 , станом на 14.05.2014, був інвалідом ІІ групи, інвалідність встановлена до 01.06.2015, що підтверджується довідкою до акта МСЕК серії 10ААВ №943704.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.07.2020 у справі №214/4307/18 визнано нещасний випадок, що стався з вогнетривником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОГНЄУПОРСПЄЦСТРОЙ» ОСОБА_2 30 травня 2014 року об 11 годині 52 хвилин, який призвів до його смерті таким, що пов`язаний з виробництвом. Скасовано акт форми Н-5 від 16.06.2017 проведення повторного спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 30 травня 2014 року об 11 годині 52 хвилин на Товаристві з обмеженою відповідальністю «ОГНЄУПОРСПЄЦСТРОЙ».

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.09.2021 рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.04.2022 рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року залишено без змін.

Актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався з вогнетривником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОГНЄУПОРСПЄЦСТРОЙ» ОСОБА_2 30 травня 2014 року об 11 годині 52 хвилин, форми Н-1/П від 05.09.2022 нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом.

З повідомлення П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори вбачається, що на день смерті ОСОБА_2 разом з померлим було зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

З повідомлення Першої Криворізької державної нотаріальної контори вбачається, що на день смерті ОСОБА_3 разом з померлою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відмовляючі у задоволенні вимог ОСОБА_1 про встановлення факту перебування його на утриманні батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстацнії виходив з їх недоведеності та необгрунтвоаності, оскільки останнім до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів про розмір його доходів та розмір доходів його померлого батька, а з наявних в справі доказів не вбачається, що ОСОБА_1 перебував на утриманні свого батька за його життя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Статтею 46 Конституції України визначено що, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48 Конституції України).

Згідно зі статтею 36 Закону України від 29 вересня 1999 року №1105 ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №1105 ХІV), який діяв на момент смерті батька заявника, страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Страхові виплати складаються із:

- страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);

- страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);

- страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;

- страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Відповідно до статті 41 Закону України №1105 ХІV у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Такими непрацездатними особами є:1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють;3) інваліди члени сім`ї потерпілого на час інвалідності;4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язанийвиплачувати аліменти;5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

Такими непрацездатними особами є, зокрема особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995року №5 «Про судову практику всправах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2020 року в справі № 210/343/19 зазначив, що факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 не надано доказів утримання від померлого батька та про те, що таке утримання було повним або допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що, на момент смерті батька ОСОБА_2 , який загинув на виробництві при виконанні трудових обов`язків, позивач ОСОБА_1 був непрацездатним та його було визнано людиною з інвалідністю ІІ групи, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки предметом доказування у даній справі є отримання на постійній основі утриманні від батька, а доказів на підтвердження таких обставин суду не надано.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бутко Олександр Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: