ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7138/25 Справа № 629/6638/24 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 19 листопада 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль марки «ЗАЗ Forza» під керуванням водія ОСОБА_3 скоїв зіткнення з правою бічною частиною велосипеда «Україна» під керуванням ОСОБА_4 , який був її чоловіком. Внаслідок даної ДТП її чоловік ОСОБА_4 загинув на місці пригоди. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 скеровано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, де на даний час проходить судовий розгляд, а її визнано потерпілою.

19 листопада 2018 року між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 укладено довіреність щодо представлення її інтересів по відшкодуванню завданої їй шкоди внаслідок ДТП, яка мала місце 19 листопада 2017 року, внаслідок якої загинув її чоловік ОСОБА_4 , в державних, громадських, господарських та інших підприємствах установах, організаціях, крім іншого страхових компаніях та Моторному (транспортному) страховому бюро України (з правом отримання страхового відшкодування на свій рахунок), з правом на одержання належного їй грошового відшкодування (в тому числі страхового, регламентних виплат), без обмежень у їх розмірі та подальшої передачі їй.

Позивачка зазначала, що під час розгляду кримінального провадження в Ленінському районному суді м. Дніпропетровська їй стало відомо, що адвокатом обвинуваченого ОСОБА_7 було долучено відповідь ТОВ «Страхова компанія «Альфа Гарант», згідно якої 20 травня 2020 року було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 54 140,00 грн. на рахунок представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 . Однак, після отримання грошових коштів на відшкодування шкоди за її померлого чоловіка, відповідач свої зобов`язання згідно доручення (договору про надання послуг) не виконав, кошти отримані за страховим відшкодуванням не повернув, чим порушив умови виконання взятих на себе зобов`язань.

Ураховуючи викладене, посилаючись на статті 625, 1006 ЦК України позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 54 140,00 грн., 3 % річних в розмірі 7 162,45 грн., інфляційні втрати в розмірі 32 857,37 грн., а також судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 969,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 24 000,00 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані внаслідок виконання доручення в розмірі 54 140,00 грн., інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості в розмірі 9 078,96 грн., 3 % річних в розмірі 2 825,66 грн., судовий збір в розмірі 969,00 грн., а всього 67 013,62 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У поданій 27 травня 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статей 1000-1006 ЦК України, оскільки між сторонами не укладався договір доручення. Крім того, відповідач посилається на пропуск позивачкою строку позовної давності, оскільки про порушене своє право вона знала ще з 24 січня 2020 року, тобто з моменту ухвалення вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у кримінальній справі № 205/1322/18.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Позивачка своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді, а також оголошенням на веб-порталі Судової влади України.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що за змістом довіреності, посвідченої 19 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 представляти її інтереси по відшкодуванню завданої їй шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 листопада 2017 року, внаслідок якої загинув її чоловік ОСОБА_4 , в державних, громадських, господарських та інших підприємствах установах, організаціях, крім іншого страхових компаніях та Моторному (транспортному) страховому бюро України (з правом отримання страхового відшкодування на свій рахунок), також надала право на одержання належного їй грошового відшкодування (в тому числі страхового, регламентованих виплат), без обмежень у їх розмірі та подальшої передачі їх ОСОБА_2 (а.с. 9-10).

Довіреність видана без права передоручення повноважень іншим особам строком на три роки і дійсна до 19 листопада 2021 року.

01 грудня 2021 року на запит адвоката позивачки ОСОБА_8 від 19 листопада 2021 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» надано відповідь відносно дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 19 листопада 2017 року за участю транспортного засобу марки «ЗАЗ Forza» під керуванням водія ОСОБА_3 та велосипедиста ОСОБА_4 , у якій повідомлено, що 29 травня 2020 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 54 140,00 грн., яка складається з відшкодування моральної шкоди в розмірі 38 400,00 грн. та витрат на виготовлення та спорудження надмогильного пам`ятника в розмірі 15 740,00 грн. Дані грошові кошти були перераховані на реквізити довіреної особи ОСОБА_1 згідно наданої довіреності (а.с.11 зворот).

Як вбачається з платіжного доручення № 9065 від 29 травня 2020 року сума сплаченого страхового відшкодування згідно страхового акту № ЦВ/17/4035 за договором страхування № АМ- від 27 липня 2017 року в розмірі 54 140,00 грн. була перерахована на реквізити ОСОБА_1 на р/р НОМЕР_1 (а.с.12).

Дійсність нотаріально посвідченої довіреності від ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 від 19 листопада 2021 року сторони не оспорюють, на час виплати страхового відшкодування 29 травня 2020 року вона була чинною. Отже, ОСОБА_1 мав повноваження на одержання страхового відшкодування для подальшої передачі. Умови передачі в довіреності не обумовлені.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у добровільному порядку умови домовленостей не виконав, отриману страхову виплату належну позивачці не передав.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до частини першої статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Аналіз вищевикладених приписів законодавства дає можливість зробити висновок, що довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво.

Глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання.

З урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва.

Видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 320/4274/16-ц та від 05 лютого 2020 року у справі № 663/2294/17.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 , діючи від імені, в інтересах та за рахунок ОСОБА_2 , на підставі виданої нотаріально посвідченої довіреності, здійснив юридичні дії щодо отримання належної ОСОБА_2 страхової виплати.

ОСОБА_2 у позовній заяві вказувала, що відповідач свій обов`язок не виконав, зокрема не передав їй отримані кошти за страховим відшкодуванням.

Оскільки у довіреності від 19 листопада 2018 року сторонами не було встановлено алгоритму (порядку) дій щодо повернення отриманого, внаслідок виконання довіреності, то відповідно до пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України у ОСОБА_1 виник обов`язок негайно передати ОСОБА_2 все одержане у зв`язку з виконанням доручення. При цьому виконання цього обов`язку не обумовлено пред`явленням ОСОБА_2 відповідної вимоги.

Статтею 545 «Підтвердження виконання зобов`язання» ЦК України закріплює право боржника вимагати від кредитора надання йому доказів, що підтверджують виконання ним зобов`язання повністю або частково, а саме розписки про отримання виконання.

Право боржника вимагати від кредитора підтвердження прийняття виконання покликане забезпечити виконання боржником покладеного на нього тягаря доведення належного виконання зобов`язання.

Отже, виходячи з приписів статті 545 ЦК України, тягар доказування належного виконання обов`язку повіреного передати довірителю все отримане у зв`язку з виконанням доручення несе відповідач, як боржник у цьому зобов`язанні та сторона у справі, яка посилається на виконання свого обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Проте, ОСОБА_1 не довів належними та допустимим доказами виконання свого обов`язку, чим порушив право позивачки на негайне отримання належних їй коштів.

В матеріалах справи відсутні докази передачі відповідачем позивачці коштів, отриманих під час виконання її доручення з отримання страхового відшкодування.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статей 1000-1006 ЦК України, оскільки між сторонами не укладався договір доручення, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

У постанові від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки:

традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (Глава 68 ЦК України);

довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво;

Глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі;

з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;

видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що хоча письмовий договір доручення між сторонами не укладався, виходячи з правової природи правовідносин, які фактично склалися між ними, та позиції сторін, які визнають факт його укладення, вони повинні регулюватися нормами, які стосуються договору доручення.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у перелічених вище постановах Верховного Суду, з огляду на таке.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19) та від 30 червня 2021 року у справі № 761/34272/18 (провадження № 61-10820св20), є безпідставними, оскільки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 відступив від висновків щодо застосування норм права (Глави 17 та 66 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18, провадження № 61-16849св19, та від 30 червня 2021 року у справі № 761/34272/18, провадження № 61-10820св20.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегією суддів встановлено, що 25 жовтня 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення суми грошових коштів за грошовим зобов`язанням, про яке вона дізналася з відповіді на запит адвоката 01 грудня 2021 року (а.с.11 зворот), тобто трирічний строк позовної давності не сплинув.

Наведене дає підстави для висновку, що позивачка звернулася до суду з позовними вимогами в межах строку позовної давності, а доводи відповідача в цій частині є такими, що не заслуговують на увагу.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 вересня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров