Справа № 369/7175/24
Провадження № 2/369/2209/25
РІШЕННЯ

Іменем України

18.09.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря судового засідання Гуленко Я.Є.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Києво Святошинського районного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з жовтня 2011 року. Вони разом проживали, вели спільно господарство.

03 березня 2021 року між ОСОБА_8 як позикодавцем та ОСОБА_6 як Позичальником укладено договір позики в простій письмовій формі. За умовами укладеного договору, його дружина ОСОБА_9 отримала грошові кошті в сумі 2 627 660 грн.. Але про укладення вказаного договору його дружина не повідомила, згоди не отримувала. Вважає, що вказаний договір позики, який виходить за межі дрібного побутового, всупереч вимогам закону був укладений відповідачем ОСОБА_6 в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення та без його згоди, як чоловіка, тому його права порушені.

Крім того, умови договору позики про стягнення штрафу є неправомірними, що свідчить про недійсність укладеного договору позики. Також вважає, що дружина не отримувала такі кошти.

З підстав, передбачених ст.ст.203, 215, ЦК України, ст.65 СК України, вважає даний договір має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Просив суд:

визнати договір позики б/н від 03 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , недійсним з моменту укладення;

судові витрати покласти на ОСОБА_5 .

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н. С. від 01 травня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

11 червня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник відповідача ОСОБА_5 вказав, що доводи позивача про укладення договору його дружиною ОСОБА_6 як позичальником та ненадання ним своєї згоди є безпідставними та спростовуються укладенням двох окремих договорів позики від 03.03.2021 року та нотаріально посвідченого договору позики від 04.03.2021 року на різні суми боргових зобов`язань, різну валюту виконання боргу та різних поручителів. Поручителем та іпотекодавцем за договором позики від 03.03.2021 року став ОСОБА_7 , а поручителем за нотаріально посвідчених договором позики від 04.03.2021 року став саме позивач - ОСОБА_10 , який разом з укладенням договору надав свою нотаріально посвідчену згоду на укладення відповідного договору позики.

Надання позивачем нотаріально посвідченої згоди на укладення договору позики від 04.03.2021 року, укладення ним для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 договору поруки разом з укладенням ОСОБА_6 договору позики від 03.03.2021 року спростовує твердження позивача про його необізнаність щодо виникнення боргових правовідносин між ОСОБА_5 та його дружиною ОСОБА_6 .

Зазначив, що при укладенні договору позики від 03.03.2021 року письмова згода позивача як чоловіка позичальниці ОСОБА_6 не була потрібна, оскільки цей правочин не стосувався розпорядження спільним майном подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин, а тому будь яке порушення вимог ст. 65 Сімейного кодексу України відсутнє. Посилається на те, що доводи позивача про недійсність укладеного договору позики від 03.03.2021 року з підстав існування в ньому положень стосовно стягнення пені і штрафу є необґрунтованими, а права та законні інтереси позивача ОСОБА_4 так само як і інтереси позичальниці ОСОБА_6 і не можуть бути порушені відповідними положеннями оспорюваного договору позики від 03.03.2021 року, оскільки ні штраф, ні пеня не стягуються за даним договором. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

08 липня 2024 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідачка ОСОБА_6 погоджується з доводами позову про визнання недійсним договору позики. Вказала, що договір позики від 03.03.2021 року має бути визнаний недійсним також з підстав укладення 04.03.2021 року нотаріально посвідченого договору позики між нею як позичальником та ОСОБА_5 як позикодавцем, який на думку відповідачки є новацією боргу (заміною первинного зобов`язання) за договором від 03.03.2021 року. Звертає на увагу, що кошти при укладенні оскаржуваного договору позики від 03.03.2021 року нею не отримувались. Просила задоволити позов.

У підготовчому судовому засідання 17 липня 2024 року, ухвалою судді у якості третьої особи без самостійних вимог по справі залучено ОСОБА_7 , який є поручителем за вказаним договором позики.

03 жовтня 2024 року до суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_7 на позовну заяву. Вказав, що між сторонами були довірительні стосунки. ОСОБА_6 разом зі своїм чоловіком займалась будівництвом та отримувала від ОСОБА_5 у борг грошові кошти, які спочатку просто передавались. Але згодом на вимогу ОСОБА_5 передача коштів у борг була зафіксована у відповідних правочинах. Він виступив поручителем по договору позики, бо був упевнений у повернені коштів та закінченні будівництва. Також йому відомо, що ОСОБА_6 частково погасила борг в розмірі 200 000 грн., і він погашав як поручитель борг на суму 262 000 грн.

Разом з тим, він підтримує поданий позов та підтверджує, що при укладенні оспорюваного договору, який виходить за межі дрібного побутового, позивач не був присутній та жодної згоди не надавав. Він укладений лише для того, щоб можна було укласти з ним договір поруки. І тому договір має бути визнаний недійсним в судовому порядку. Просив задоволити позов.

07 жовтня 2024 року відповідачем ОСОБА_6 подано заяву про визнання позову ОСОБА_4 .

У додаткових поясненнях та запереченнях ОСОБА_4 , які надійшли до суду 09 жовтня 2024 року, посилається на те, що оскаржуваний договір позики від 03.03.2021 року укладено в інтересах сім`ї, а тому відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України створює обов`язки для другого з подружжя, а тому вважає, що мала отримуватись згода іншого з подружжя позичальника на укладення даного договору, оскільки він виходить за межі дрібного побутового, а тому вказує про наявність підстав для визнання даного договору недійсним. Просив позов задоволити.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У судовому засідання представник позивача та представник третьої особи ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги, просии позов задовольнити, представник відповідачки ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, представник відповідача ОСОБА_5 просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 03 березня 2021 року між ОСОБА_5 , як Позикодавцем з однієї сторони, та ОСОБА_6 , як позичальником з другої сторони, укладено Договір позики в простій письмовій формі, який є предметом оскарження по даній справі.

Відповідно до п. 1 Договору позики від 03.03.2021 року позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошті в сумі 2 627 660 грн., а позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти до 01.06.2021 року включно..

03.03.2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 як поручителем укладено договір поруки, відповідно до якого забезпечувалось виконання зобов`язань ОСОБА_6 за договором позики, укладеним між Позикодавцем та Позичальником 03.03.2021 року на суму в розмірі 2 627 660 грн.

Судом встановлено, що станом на момент укладення договору позики позивач ОСОБА_4 разом з відповідачкою ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що 01.10.2011 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва складено актовий запис №3199 та видано відповідне свідоцтво.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Згідно п.4.1. договору, своїм підписом ОСОБА_6 підтвердила факт отримання нею грошових коштів у сумі 2627660,00 грн. від позикодавця, що також підтверджується копією розписки про отримання нею коштів від 03.03.2021 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з вимогами статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до частини 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини 2 та 3 статті 65 СК України).

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Разом з тим, для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18), від 09 червня 2020 року в справі № 522/20907/16-ц (провадження № 61-1595св17), постанові від 31.01.2023 року по справі № 369/1229/20, в постанові від 26.09.2024 року по справі № 703/141/23.

З огляду на викладене, посилання позивача як на підставу для визнання договору позики недійсним на відсутність його згоди як чоловіка позичальниці на укладення спірного правочину є безпідставним, оскільки позичальниця ОСОБА_6 , беручи в борг грошові кошти спільним майном не розпоряджалась, а відтак у даному випадку отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільним майном.

Відповідні доводи позивача ОСОБА_4 про відсутність його згоди на укладення суперечать положенням самого договору позики від 03.03.2021 року, п. 12 якого передбачено, що позичальник ОСОБА_6 стверджує, що її чоловік повідомлений про факт укладення цього договору, повністю погоджується із його умовами.

Крім того, слід зазначити, що перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20. Зазначені висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 201/6451/21.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів того, що спірний договір укладався в інтересах сім`ї, зокрема щодо того, що отримані в борг кошти витрачені саме на потреби сім`ї, а не у власних інтересах позичальниці ОСОБА_6 , тоді як укладення даного договору у період перебування сторони правочину у зареєстрованому шлюбі не може буде беззаперечним доказом зазначеного.

Суд вважає, що доводи позивачаОСОБА_4 про недійсність укладеного договору позики від 03.03.2021 року з підстав одночасного існування в ньому положень стосовно стягнення пені і штрафу є необґрунтованими та безпідставними, так як дані положення відповідають вимогам ст. ст. 6, 627 ЦК України та взагалі не порушують права чи інтереси позивача, оскільки ні штраф, ні пеня не стягуються за даним договором в рамках розгляду справи № 759/3615/24 про стягнення заборгованості , що підтверджено заявою про зменшення розміру позовних вимог по справі № 759/3615/24, поданої 26.04.2024 року.

Суд не погоджується з твердженням відповідача ОСОБА_6 щодо недійсності договору позики від 03.02.2021 року з підстав укладення 04.03.2021 року нотаріально посвідченого договору позики між нею як позичальником та ОСОБА_5 як позикодавцем, який вона вважає новацією боргу, оскільки ці твердження спростовуються наявністю двох окремих договорів на різні суми боргу та з різними поручителями, а договір від 04.03.2021 року не є новацією щодо договору від 03.03.2021 року, оскільки в ньому відсутнє двостороннє письмове застереження про те, що первинне зобов`язання за договором від 03.03.2021 року припиняється, а замість нього діє нове зобов`язання, передбачене нотаріально посвідченим договором від 04.03.2021 року.

04.03.2021 року між ОСОБА_8 як позикодавцем з однієї сторони та ОСОБА_6 як позичальником з другої сторони укладено Договір позики, який посвідчено Тригуб Є.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано у реєстрі за №1448.

Для забезпечення виконання зобов`язань своєї дружини ОСОБА_6 за договором позики 04.03.2021 року між ОСОБА_8 з однієї сторони та позивачем ОСОБА_4 укладено Договір поруки, відповідно до якого позивач поручився перед ОСОБА_5 за виконання зобов`язань своєю дружиною та надав 04.03.2021 року нотаріально посвідчену згоду дружині ОСОБА_6 на укладення даного договору позики, що вказую про його обізнаність щодо виникнення боргових зобов`язань відповідачки ОСОБА_6 ..

Факт визнання відповідачем ОСОБА_6 позовних вимог свого чоловіка ОСОБА_4 не спростовує вищевикладене, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову відповідачем, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Крім того, позов визнаний одним із двох відповідачів ОСОБА_6 , а відповідач ОСОБА_5 через свого представника заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки таке визнання порушує права та законні інтереси відповідача ОСОБА_5 , який є позикодавцем за укладеним договором позики від 03.03.2021 року та в судовому порядку по справі № 759/3615/24, яка перебуває в провадженні Святошинського районного суду м. Києва, здійснює стягнення боргу за вказаним договором позики від 03.03.2021 року.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (ч. 2 статті 65 СК України).

Вважаючи своє право порушеним, ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом, в якому, просив визнати договір недійсним, посилаючись на незаконність такого правочину. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог суду не надав. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана до Київського апеляційного протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 18 вересня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ