Справа № 347/481/25
Провадження № 22-ц/4808/1246/25
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 20 червня 2025 року, ухвалене в складі судді Крилюк М.І. в м. Косові, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини,

в с т а н о в и в:

11.03.2025 ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позов мотивувала тим, що 23.06.2023 між нею, ОСОБА_3 , та відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

За час шлюбу у них народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та знаходиться на повному її забезпеченні.

Їхній син є дитиною з особливими потребами, що підтверджується відповідними медичними документами. У нього вроджений клінічний анофтальм зліва, множині кисти орбіти та часткова колобома райдужки справа, а також супутні захворювання: затримка темпів стато-моторного розвитку внаслідок гіпоксично-ішемічної енцефалопатії.

Між сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Відповідач грошей на утримання, лікування та реабілітацію сина, які є дороговартісними та обов`язковими, не надає. А самостійно забезпечити належний догляд та утримання дитини позивач не має змоги.

У зв`язку з доглядом за дитиною віком до трьох років позивач не має особистого доходу, перебуває на утриманні своїх родичів. Також вона не має можливості займатися підробітками, оскільки весь її час зайнятий доглядом за дитиною. Їй потрібна матеріальна допомога чоловіка, щоб забезпечити себе та дитину. Окрім того, на її повному утриманні перебуває неповнолітня дитина від попереднього шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що у зв`язку із складним матеріальним становищем, вона потребує матеріальної допомоги і на своє утримання від відповідача.

Стверджувала, що відповідач працездатний, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати та сплачувати аліменти. Він працює, але місце роботи та розмір своєї заробітної плати не повідомляє. На її думку, може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та на її утримання, оскільки в той час, коли відповідач має можливість отримувати дохід, вона займається вихованням спільної дитини з особливими потребами та не має можливості самореалізовуватися і заробляти гроші.

Враховуючи наведене, з урахуванням заяви про зміну предмета позову (а.с. 27-28), просила стягувати на її користь з відповідача на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 12000 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання її, як матері, з якою проживає дитина до трьох років, в твердій грошовій сумі у розмірі 7000 гривень щомісячно, починаючи з моменту подання позову до суду і до досягнення дитиною трьох років.

Рішенням Косівського районного суду від 20 червня 2025 року позов задоволено частково. Ухвалено стягувати із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти в твердій грошовій сумі на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 8000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Стягувати із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання матері, з якою проживає дитина до трьох років, в твердій грошовій сумі у розмірі 7000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з моменту подання позову до суду і до досягнення дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років. Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави 1211,20 грн. судового збору. Стягнення аліментів розпочати з 11.03.2025.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права, без врахування вимог статті 84 та 200 Сімейного кодексу України.

Зазначає, що всупереч п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України, визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції не врахував матеріального становища платника аліментів, хоча він зазначив у відзиві, що на теперішній час є безробітним, постійного заробітку не має, що підтверджується формою ОК-5 від 21.05.2025, має мінливий заробіток, що в середньому є меншим за мінімальний, встановлений чинним законодавством у розмірі 8000 грн.

Вказує, що батьки рівні не тільки в правах на дитину, але і в обов`язках щодо її забезпечення. Враховуючи, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою та отримує виплати як на себе, так і на дитину, суд першої інстанції не врахував матеріальне становище матері дитини для визначення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дитини.

Зазначає, що він не заперечував та не заперечує свого обов`язку з утримання дитини, однак на теперішній час не має постійного заробітку та не має можливості сплачувати аліменти на дитину у розмірі, встановленому судом 8000 грн., який вважає необґрунтованим, оскільки стороною позивача не доведено факт отримання ним доходу, більшого за 8000 грн., що є мінімальною заробітної платою встановленою діючим законодавством на день подання позовної заяви до суду. У відзиві зазначив, що може сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 2600 грн., що є більшим за прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який на день подання відзиву становить 2563 грн. (на дитину віком до 6 років). А враховуючи, що і мати дитини також має обов`язок щодо її утримання, у сукупності дитина буде отримувати матеріальну допомогу від батьків, достатню для забезпечення її потреб.

Не погоджується із тим, що в рішенні суду зазначено про перебування сина на повному утриманні матері, оскільки у відзиві на позовну заяву ним цей факт не визнавався. Стверджує, що він кожного місяця у силу свого матеріального становища надсилав позивачці кошти на утриманні та лікування дитини.

Зазначає, що позивач у позовній заяві вказує, що їхній син є дитиною з особливими потребами, тобто має відхилення по стану здоров`я. Однак, жодних доказів (чеків, квитанцій тощо), які б підтвердили витрачання коштів, до позовної заяви позивач не долучає. Крім того, відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). А позивач не заявляла окремим позовом вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину. Отже, ні позивачем, ні судом не доведено обґрунтованого стягнення з відповідача аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі 8000 грн. на місяць.

Щодо сплати аліментів на утримання дружини зазначає, що не заперечує, що є працездатною особою, але внаслідок бойових дій, які ведуться на території за місцем його реєстрації та постійного проживання, він був змушений покинути місце свого постійного проживання та залишився без постійного заробітку. При цьому, вказує, що за умови отримання ним постійного доходу позивачка не позбавлена права на звернення до суду із заявою про перегляд розміру стягуваних аліментів.

Вважає, що суд неправильно застосував вимоги ст. 84 СК України, яка передбачає право, а не обов`язок чоловіка, щодо утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, і за наявності умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Ним до суду було надано докази довідку ОК-5 з Пенсійного фонду про відсутність постійного заробітку. Також із наявних в матеріалах справи довідок, виданих позивачу та дитині, вбачається, що вони перебувають на обліку в Управлінні соціального захисту населення як внутрішньо переміщені особи, у зв`язку з чим отримують відповідні виплати. Окрім цього, позивачу Управлінням соціального захисту населення виплачується державна допомога при народженні дитини в розмірі 860 грн. Під час ухвалення рішення суд не врахував доходи позивачки та не оцінив докази в їх сукупності, виходячи із принципу розумності та його майнового стану, що призвело до накладення на нього непропорційного фінансового тягаря.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині розміру стягуваних з нього аліментів, позовні вимоги задовольнити частково та стягувати з нього на користь позивача на утримання дитини аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2600 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, а в іншій частині позовних вимог відмовити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Маслякова Т.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вимоги відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не визнає.

Зазначає, що відповідно до Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а якщо дитина є інвалідом з дитинства або має важке захворювання, цей обов`язок може бути продовжено. Апелянт у своїй скарзі зазначає, що «по можливості свого матеріального становища надсилав кошти на утримання та лікування дитини», проте це не відповідає дійсності, оскільки він фактично не надавав на користь дитини жодної фінансової допомоги, не брав участі у її вихованні чи утриманні.

Вказує, що твердження апелянта про те, що до позовної заяви не було долучено підтверджуючих документів щодо витрат на утримання дитини, зокрема витрат, пов`язаних із побутом, здоров`ям тощо, не відповідає дійсності, оскільки у матеріалах справи є належні докази квитанції та чеки, що підтверджують понесені витрати на лікування дитини (включаючи медикаменти, реабілітаційні заходи, медичні обстеження), харчування, проїзд до медичних закладів, придбання одягу, засобів гігієни та інших необхідних речей. Крім того, до відзиву додатково долучено збережені чеки на нові витрати, виписний епікриз та консультаційний висновок спеціаліста. Вказані документи свідчать про фінансове навантаження, яке покладене виключно на позивача, та доводять, що дитина потребує стабільної матеріальної підтримки, яку апелянт свідомо не надає.

Вважає, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано визначив розмір аліментів на підставі матеріального стану сторін, потреб дитини, а також з урахуванням принципу пріоритету найкращих інтересів дитини.

Щодо стягнення аліментів на дружину, то зазначає, що позивач дійсно перебуває у відпустці по догляду за дитиною з інвалідністю, що є законною підставою для стягнення аліментів на утримання матері. Така вимога відповідає принципу рівного обов`язку обох батьків щодо забезпечення належних умов життя дитини. Позивач як мати дитини з інвалідністю не має можливості працювати та отримувати стабільний дохід у зв`язку з необхідністю постійного догляду, лікування та підтримки дитини. Водночас, відповідач жодним чином не бере участі в забезпеченні потреб дитини чи позивача, що ще більше ускладнює матеріальне становище родини. Попри посилання відповідача на своє офіційне безробіття, він є працездатною особою, не має інвалідності чи інших об`єктивних причин, які б перешкоджали працевлаштуванню. Його безробіття має добровільний характер і не звільняє від обов`язку матеріально підтримувати сім`ю. Вимога про стягнення аліментів на утримання позивача є цілком обґрунтованою, відповідає нормам чинного законодавства та принципу справедливості, оскільки весь тягар догляду, лікування та виховання дитини фактично покладено на одну особу матір.

Щодо посилань апелянта на те, що позивач отримує державну допомогу при народженні дитини в розмірі 860 грн. та соціальні виплати як внутрішньо переміщена особа, то зазначені суми є мізерними і не забезпечують мінімальні потреби матері та дитини, тим більше дитини з інвалідністю, яка потребує постійного догляду, спеціального харчування, медикаментів, реабілітаційних заходів та інших додаткових витрат. Навіть у сукупності ці виплати не дозволяють забезпечити належний рівень життя, передбачений статтею 27 Конвенції ООН про права дитини, яка гарантує кожній дитині право на достатній життєвий рівень для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Реальне матеріальне становище позивача свідчить про те, що без участі другого з батьків повноцінне забезпечення потреб дитини є фактично неможливим.

Вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам чинного законодавства та забезпечує баланс інтересів сторін, перш за все інтересів неповнолітньої дитини, яка має право на належне утримання.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Положенням частини першої ст. 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23.06.2023 між сторонами у справі, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №129 Добропільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, підтвердженням чого є копія свідоцтва про шлюб (а.с. 6).

За час перебування сторін у шлюбі у них народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 7).

Син ОСОБА_7 є дитиною з інвалідністю, його законним представником є матір, позивач у справі, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 56).

Позивачка у позовній заяві зазначала, що їхній малолітній син ОСОБА_7 є дитиною з особливими потребами, що підтверджується відповідними медичними документами. У дитини вроджений клінічний анофтальм зліва, множині кисти орбіти та часткова колобома райдужки справа; супутні захворювання: затримка темпів стато-моторного розвитку внаслідок гіпоксично-ішемічної енцефалопатії, що підтверджується долученими до справи документами (а.с. 10-14).

Малолітній син сторін, ОСОБА_7 , проживає із матір`ю, позивачкою у справі, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 8-9).

Відповідач є працездатним, що ним визнається у відзиві на позов.

Між сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини.

Матеріалами справи встановлено, що сину сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час ухвалення рішення судом першої інстанції виповнилося півтора року.

Задовольняючи частково позов та визначаючи розмір аліментів на утримання малолітнього сина сторін у твердій грошовій сумі у розмірі 8000 гривень щомісячно, а також розмір аліментів на утримання матері, з якою проживає дитина, ОСОБА_2 , у розмірі 7000 гривень щомісячно до досягнення дитиною трьох років, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи, оцінивши матеріальне становище сторін та стан здоров`я дитини, керувався тим, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дійсного розміру доходів відповідача, з яких можна було б встановити, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку у визначеному судом розмірі. При цьому суд врахував, що відповідач є працездатним, не спростував можливість нести зобов`язання та надавати матеріальну допомогу дитині та дружині до досягнення дитиною трьох років у вказаних розмірах.

Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із вказаним висновком, з огляду на наступне.

Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина третя статті 182 СК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у розмірі 2563 гривні.

Вказаний розмір є мінімальною межею. Максимальна межа не встановлена, а розмір утримання залежить від доходів та матеріального становища батьків.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з конкретних обставини, які мають значення для справи та підтверджуються належними доказами.

Таким чином, дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий рівень позивачка самостійно не зможе забезпечити, оскільки на теперішній час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач не надає позивачці матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини.

А відсутність у відповідача постійного джерела доходу та офіційного працевлаштування не є підставою для сплати ним аліментів у меншому розмірі, так як відповідач є працездатним, фізично здоровим (доказів протилежного ним надано), що дає можливість працевлаштуватися та отримувати відповідний дохід, що не спростовано останнім, і сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному судом розмірі, який є достатнім для її належного утримання.

Що стосується твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що він має можливість сплачувати аліменти на дитину у розмірі 2600 грн. та просить стягувати з нього аліменти у вказаному розмірі, то такі суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказаний розмір аліментів не забезпечить належного утримання дитини, яка має інвалідність, є хворою, що підтверджується відповідними медичними документами, у зв`язку з чим потребує лікування, реабілітації тощо, на що позивачка витрачає кошти, що також підтверджено відповідними документами.

Також у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 зазначено, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою та отримує виплати як на себе, так і на дитину, а суд першої інстанції не врахував матеріальне становище матері дитини для визначення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дитини, то колегія суддів вважає, що вони повністю спростовані у відзиві на апеляційну скаргу. Кошти, які отримує позивачка, не забезпечують мінімальні потреби матері та дитини, тим більше дитини з інвалідністю, яка потребує постійного догляду, спеціального харчування, медикаментів, реабілітаційних заходів та інших додаткових витрат. Навіть у сукупності ці виплати не дозволяють забезпечити належний рівень життя, передбачений статтею 27 Конвенції ООН про права дитини, яка гарантує кожній дитині право на достатній життєвий рівень для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Реальне матеріальне становище позивача свідчить про те, що без участі другого з батьків повноцінне забезпечення потреб дитини є фактично неможливим.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів (чеків, квитанцій тощо), які б підтвердили витрачання коштів у зв`язку зі станом здоров`я дитини, колегія суддів відхиляє оскільки у матеріалах справи є належні докази квитанції та чеки, що підтверджують понесені витрати на лікування сина (включаючи медикаменти, реабілітаційні заходи, медичні обстеження), харчування, проїзд до медичних закладів, придбання одягу, засобів гігієни та інших необхідних речей (а.с. 57-72).

З огляду на викладене, врахувавши усі обставини справи, місцевий суд дійшов правильного висновку в частині визначення розміру аліментів на утримання малолітнього сина сторін у твердій грошовій сумі у розмірі 8000 гривень щомісячно. Рішення суду першої інстанції у цій частині відповідає нормам чинного законодавства та забезпечує баланс інтересів сторін, перш за все інтересів малолітньої дитини з інвалідністю, яка має право на належне утримання. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із рішенням суду в частині визначення розміру аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, зважаючи на таке.

Правовідносини, що виникли між сторонами щодо стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, регулюються ст.ст. 75, 84 СК України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 75 СК України дружина чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу. Такі висновки, висловлені у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №712/4702/19.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Особливим видом права жінки на утримання є її право на утримання чоловіком у разі проживання з нею їхньої дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу жінки та наявністю лише однієї підстави для надання такого утримання - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно зі ст. 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

При вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

В постанові Верховного Суду у справі №750/9224/16-ц (провадження №61-16837св18) від 13 червня 2018 року суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до ч.ч. 2 та 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

З огляду на викладене, не можна повністю погодитись із висновком суду про те, що відповідач є працездатним та не спростував можливість нести зобов`язання та надавати матеріальну допомогу дружині до досягнення дитиною трьох років у розмірі 7000 грн., заявленому позивачкою в справі.

У цій справі сукупність встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів, дає підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, не в повній мірі відповідає засадам справедливості, пропорційності та обґрунтованості.

Враховуючи принцип верховенства права та положення ст. 84 СК України, апеляційний суд зауважує, що це право не є абсолютним і реалізується лише за умови, що чоловік спроможний надавати матеріальну допомогу та за умови дотримання загальних принципів та завдань цивільного судочинства.

З огляду на майновий стан відповідача як платника аліментів, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років з 7000 грн. до 3000 грн. щомісячно, що відповідатиме вимогам реальності, розумності та справедливості, а також забезпечуватиме баланс інтересів сторін. Такий підхід узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 84 СК України, ст. 263 ЦПК України, а також загальними засадами цивільного судочинства, визначеними у ст. 2 ЦПК України та ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру аліментів на утримання дружини ОСОБА_1 до досягнення дитиною трьох років з 7000 грн. до 3000 грн. щомісячно. В іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

Згідно вимог пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 20 червня 2025 року в частині визначення розміру аліментів на утримання ОСОБА_2 , як матері, з якою проживає дитина до трьох років, в твердій грошовій сумі у розмірі 7000 гривень щомісячно змінити, зменшивши розмір аліментів, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 на її утримання з 7000 (семи тисяч) грн. 00 коп. до 3000 (трьох тисяч) грн. 00 коп. щомісячно.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 15 вересня 2025 року.