ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9136/25 Справа № 175/3407/25 Головуючий у першій інстанції: Білоусова О. М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Білоусової О.М. від 10 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах,

ВСТАНОВИЛА:

13 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на підставі судового наказу Краматорського міського суду Донецької області від 25.09.2018 року з нього стягнуто аліменти на користь неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач стверджує, що сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 17.02.2021 склала 77841,38 грн. Позивач зазначає, що заборгованість виникла через загострення хвороб та неможливість повноцінно працювати й сплачувати аліменти у повному обсязі. Тому ОСОБА_1 просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах в сумі 77841, 38 грн, стягнутих на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 28 серпня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого повторно 14.06.2016 (а.с. 40).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась донька - ОСОБА_3 , актовий запис №976 (а.с. 36).

Судовим наказом Краматорського міського суду Донецької області від 25.09.2018 у справі №234/13780/18 з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стягнуто на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 05.09.2018 року (а.с. 37-38).

Постановою старшого державного виконавця Краматорського міського ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 09.10.2018 відкрито виконавче провадження №57348343 з примусового виконання вказаного вище судового наказу №234/13780/18 (а.с. 31).

Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами; за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Верховний Суд у постановах від 18 січня 2018 року по справі №706/136/16-ц, від 25 червня 2018 року у справі №753/23672/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі №307/1186/17 дійшов висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Згідно змісту позовної заяви, через загострення хвороб, починаючи з 2020 року позивач не міг повноцінно працювати та сплачувати аліменти у повному обсязі. Через це, як він зазначає, у нього утворилась заборгованість, яка станом на 17.02.2021 склала 77841,38 грн.

Однак, жодних належних та допустимих доказів погіршення стану здоров`я позивача у вказаний вище спірний період з січня 2020 року по лютий 2021 року, за який утворився борг, суду не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.

Долучені до матеріалів справи копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого №6591 про перебування позивача у стаціонарному відділенні з 05.11.2024 по 15.11.2024, копія виписки з історії хвороби №1056 щодо госпіталізації з 15.02.2025 по 10.03.2025, копія виписки з медичної карти щодо перебування на амбулаторному лікуванні з 07.04.2025 по 18.04.2025 не підтверджують значного погіршення стану здоров`я позивача у спірний період з січня 2020 року по лютий 2021 року формування боргу по аліментам (а.с. 6, 20-21, 22).

Крім того, копія виписки з медичної карти щодо перебування на амбулаторному лікуванні з 07.04.2025 по 18.04.2025 сформована вже після пред`явлення позовної заяви (13 березня 2025).

Необхідно також зауважити, що за судовим наказом стягнення з позивача аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присуджено до досягнення дитиною повноліття, тобто ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також до матеріалів справи надано копію витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Центру оцінювання функціонального стану особи за результатами розгляду скарги №ЦО 4042 від 31.01.2025, відповідно до якого ступень функціональних порушень відповідає ІІІ групі інвалідності, загальне захворювання, терміном на 1 рік з 22.07.2024 по 22.07.2025 (а.с. 7-9).

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи. Особам з обмеженими можливостями забезпечується повне й рівне здійснення ними всіх прав і свобод людини в усіх сферах суспільного життя. Це вимагає створення належних умов праці та справедливого соціального захисту для осіб з інвалідністю. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Законодавством забороняється будь-яка дискримінація осіб з інвалідністю (у тому числі при реалізації ними права на працю).

З метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом (частина 1 статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»).

Встановлення позивачу третьої групи інвалідності не позбавляє його права на працю та встановлює додаткові трудові права таким особам.

Тобто сам по собі факт встановлення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності за станом здоров`я не є безумовною підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Також не може бути підставою для звільнення від сплати аліментів наявність у позивача захворювання - епілепсії, на яке, згідно з наданими документами, позивач хворіє з 2012 року, тобто і на час призначення судом стягнення аліментів на доньку. Ця обставина існувала на час видачі судового наказу про стягнення аліментів, який набрав законної сили. Позивач не звертався до суду із позовом про зміну (зменшення) розміну стягнутих з нього аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітньої дитини.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи права доньки сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої були стягнуті аліменти за якими утворилась заборгованість; приймаючи до уваги, що стягнуті судом з позивача аліменти є власністю доньки, хоча і були присуджені на користь матері - відповідачки; враховуючи, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував неможливість ним сплачувати аліменти у період (з січня 2020 року) за який виникло відповідне зобов`язання, - колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментах в сумі 77841,38 грн, стягнутих на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно доводів апеляційної скарги та змісту позовної заяви, позивачем не оспорюється наявність заборгованості зі сплати аліментів станом на 17.02.2021 у розмірі 77841,38 грн.

З урахуванням наведеного вище, позивачем не доведено наявність підстав для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами.

Доводи апелянта про неможливість надати суду довідку про розмір заборгованості по аліментам не спростовують викладених вище висновків суду щодо відсутності підстав для звільнення від сплати аліментів. А позивач, за наявності підстав, не позбавлений можливості звернення до суду з позовом щодо визначення розміру заборгованості за аліментами (ч. 3 ст. 195 СК України), або зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця у порядку статті 447-1 ЦПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова