КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з органу місцевого самоврядування в особі Київської міської ради на його користь заподіяну матеріальну шкоду (упущену вигоду) в розмірі вартості земельної ділянки для садибної забудови із земель комунальної власності міста Києва розміром 0,1 га у розмірі 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 271/271 (в редакції рішення Київської міської ради від 07.02.2019 № 34/6690), що дорівнює на день прийняття Київською міською радою рішення про її виплату, станом на 07.02.2019, 768 400,00 грн по аналогії до норми пункту 1.4 Додатку № 8 до рішення Київської міської ради від 09.10.2014 № 271/271 (в редакції рішення Київської міської ради від 07.02.2019 № 34/6690).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідачем були допущені численні порушення законів та нормативно-правових актів України, не прийнято рішення щодо надання йому земельної ділянки, що змусило позивача звернутися до адміністративного суду захистом своїх прав.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.06.2018 у справі № 826/17768/17 визнано протиправним та скасовано рішення Постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради від 04 грудня 2017 року про відхилення проекту Рішення Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» від 27 вересня 2017 року ПР-14306; зобов`язано Київську міську раду повторно розглянути проект Рішення Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» від 27 вересня 2017 року ПР-14306 реєстраційний номер № 08/231-2323 від 28 вересня 2017 року та вирішити питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Рішення набрало сили 02.08.2018 та 26.12.2018 було видано виконавчий лист на його примусове виконання і відкрито виконавче провадження.

26.03.2019 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника та 06.06.2019 у зв`язку із невиконанням рішення суду винесено постанову про накладення на боржника штрафу у сумі 10 200,00 грн. Одночасно до правоохоронних органів направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, що підпадає під ознаки ст. 382 КК України.

Разом з тим, і станом на момент подання даного позову Київська міська рада не розглянула на своїй сесії Проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» від 27 вересня 2017 року ПР-14306 реєстраційний номер № 08/231-2323 від 28 вересня 2017 року та не прийняла відповідне рішення, що свідчить про бездіяльність відповідача.

06.11.2018 Окружним адміністративним судом м. Києва винесено рішення за позовом ОСОБА_1 , яким визнано протиправними дії виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що виявилися у відмові надати інформацію про наявність на території селища Биківня та на території колишнього села Троєщина Деснянського району міста Києва земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею до 0,10 гектара та зобов`язано виконавчий орган Київської міської ради (Київську міську державну адміністрацію) надати ОСОБА_1 інформацію за його запитом від 04.01.2018 вх. № 39(3) щодо наявності вільних земельних ділянок на території селища Биківня та на території колишнього села Троєщина Деснянського району міста Києва, які можливо отримати під забудову для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею до 0,10 гектара.

Це рішення суду також не виконано. Відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» СУ ГУ Національної поліції у м. Києві повідомлено про вчинення посадовими особами КМДА кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України.

За таких обставин позивач був позбавлений гарантованого статями 13, 14 Конституції України, статям 116, 121 ЗК України, статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 20 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», права отримати земельну ділянку розміром до 0,10 га під забудову для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд із земель комунальної власності в існуючих межах міста Києва.

Внаслідок цього були порушене гарантоване статтею 321 ЦК України право власності та можливість здійснити приватизацію земельної ділянки. Отже, у зв`язку із протиправними діями та, на погляд позивача, протизаконної бездіяльності Київської міської ради та її виконавчого органу, він поніс матеріальних збитків в розмірі вартості неотриманої земельної ділянки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Київської міської ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Київська міська рада просить скасувати вказане рішення через неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує про те, що суд першої інстанції в порушення принципу диспозитивності стягнув на користь позивача моральну шкоду, незважаючи на те, що такої позовної вимоги після усунення недоліків позовної заяви від 23 січня 2020 року позивачем не заявлялось.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує про те, що у первинній редакції позовної заяви була включена позовна вимога «Розглянути питання можливості компенсації моральної шкоди та визначення розміру відшкодування».

23 січня 2020 року він направив заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій, помилково, за відсутності коштів для оплати проведення експертизи щодо встановлення ступеня нанесення моральної шкоди, подав клопотання щодо виключення позовної вимоги «Розглянути питання можливості компенсації моральної шкоди та визначення розміру відшкодування». В оновленій позовній заяві позивач надав нормативно-правове обґрунтування вимог щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними та скасованими правовими актами суб`єкта владних повноважень внаслідок порушення особистого цивільного права.

Додатково позивач просив суд звернути увагу на те, що він ознайомлений з тим, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак, якщо у разі помилкового обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права чи неналежного формулювання позовних вимог, просить, з врахуванням практичного застосування судочинства, вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

На підставі викладеного позивач просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - Литвиненко Ю.А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її вимоги.

Позивач у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 має статус особи, що приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інвалід ІІ групи, ветеран війни.

03 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Київської міської ради з проханням надати земельну ділянку розміром до 0,10 га під забудову для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд із земель державної чи комунальної власності м. Києва. Відповідь на дане звернення позивач не отримав.

Позивач звертався до Київської міської ради з заявами № 08/С-3644 від 04 квітня 2017 року, № 08/С-4575 від 28 квітня 2017 року, № 08/С-5161 від 17 травня 2017 року та № 08/С-6280 від 15 травня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на захід від земельної ділянки :62:164:0005, на північ від земельної ділянки :61:166:0014, на схід від земельної ділянки :62:163:0001.

На підставі вищевказаних звернень була сформована справа-клопотання № К-30550 від 06 липня 2017 року.

В результаті опрацювання вказаної справи-клопотання Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підготував проект рішення Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» від 27 вересня 2017 року ПР-14306 реєстраційний номер №08/231-2323 від 28 вересня 2017 року.

Даний проект рішення з пояснювальною запискою № ПЗ-25225 від 10 липня 2017 року та супровідним листом від 28 вересня 2017 року № 0 Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації подано на розгляд секретаря Київської міської ради.

На засіданні постійної комісії від 04 грудня 2017 року проект Рішення Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» від 27 вересня 2017 року ПР-14306 відхилено.

22 червня 2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва ухвалено рішення (справа № 826/17768/17), яким визнано протиправним та скасовано рішення Постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради від 04 грудня 2017 року про відхилення проекту Рішення Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» від 27 вересня 2017 року ПР-14306.

Зобов`язано Київську міську раду повторно розглянути проект Рішення Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» від 27 вересня 2017 року ПР-14306 реєстраційний номер №08/231-2323 від 28 вересня 2017 року та вирішити питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

04 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до голови Київської міської державної адміністрації з інформаційним запитом, в якому просив надати інформацію про наявні вільні земельні ділянки на території селища Биківня Деснянського району м. Києва та на території колишнього села Троєщина Деснянського району м. Києва (зазначивши їх місце розташування), які можливо отримати інваліду 2 групи та учаснику ліквідації ЧАЕС категорії 1-А для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею до 0,10 гектара.

10 січня 2018 року Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надав позивачу відповідь № 057023-481, в якій зазначив, що Департамент не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції володіти інформацією, щодо якої зроблено запит, у зв`язку з чим, керуючись п. 1 ч.1 ст.2 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформаційний запит задоволенню не підлягає.

Окружним адміністративним судом м. Києва 06 листопада 2018 року розглянуто та задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії. Адміністративним судом зроблено висновок про те, що відповідачем протиправно відмовлено в наданні позивачу інформації на його запит від 04 січня 2018 року.

Крім того, Окружним адміністративним судом м. Києва 06 листопада 2018 року розглянуто та задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії. Рішення суду не виконане.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди і рішення суду в цій частині не оскаржується, а правильність висновків суду в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

При цьому суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 з урахуванням тяжкості вимушених змін у його життєвих відносинах, часу та зусиль, що знадобились позивачеві для відновлення попереднього стану, суд вважав достатньою компенсацією саме суму у розмірі 50 000,00 грн.

Апеляційний суд не може погодитися з наведеним висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).

Відповідно до вимог статей 13, 43, 49, 175 ЦПК України особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачу. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався та вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду, хоча таких вимог позивач не заявляв.

Так, у цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди 27 жовтня 2019 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків.

23 січня 2020 року позивач направив до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви, де серед іншого, в пункті 4.5.1 заяви зазначив таке: «Під час підготовки до проведення експертизи щодо встановлення ступеня нанесення моральної шкоди було встановлено, що вартість проведення експертизи може перевищити розмір наданої компенсації моральної шкоди. Тому Позивач подає клопотання щодо виключення позовної вимоги «Розглянути питання можливості компенсації моральної шкоди та визначення розміру відшкодування» (а.с. 83-86, т. 1).

Також позивач надав суду нову редакцію позовної заяви про відшкодування тільки майнової шкоди (а.с. 87-100, т. 1).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 761/42167/19.

Київська міська рада направляла суду відзив на позовну заяву від 23 січня 2023 року, в якій були відсутні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.

Отже, із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 свідомо змінив свої позовні вимоги ще до відкриття провадження у справі, оскільки про це конкретно зазначив у своїй заяві про усунення недоліків позовної заяви та подав нову редакцію позову.

Відтак, підстав вважати, що він помилково не зазначив цю позовну вимогу у новій редакції позовної заяви, немає.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Лише якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, то суд не повинен відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Колегія суддів не може погодитись із позивачем в тому, що саме суд першої інстанції мав обрати (застосувати) спосіб захисту його прав, оскільки самостійно суд може установити лише вірну правову кваліфікацію правовідносин, які існують між сторонами, навіть при помилковому посиланні позивача на норми матеріального права, які не регулюють виниклі правовідносини. Утім, зазначене не стосується способів захисту, які обирає саме позивач (див. пункт 8.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц).

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, на вказане уваги не звернув і розглянув справу з урахуванням першої позовної заяви, яка була судом залишена без руху і в подальшому змінена позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

При цьому у позивача існує право захистити свої права та законні інтереси шляхом подання позову з урахуванням положень ЦК України і ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди не відповідає матеріалам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 9, 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». За подання апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 600,00 грн, тому ці витрати слід компенсувати йому за рахунок державного бюджету у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про відшкодування шкоди скасувати.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Київської міської ради 600,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній