Справа № 372/1284/25
Провадження 2-з-66/25
ухвала

08 вересня 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Мазуренко В.Є.,

за участю позивача (відповідача) ОСОБА_1 ,

представника позивача (відповідача) ОСОБА_2 ,

відповідачки (позивачки) ОСОБА_3 ,

представниці третьої особи Клєвцової Н.М.,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, про розірвання договору між батьками про проживання та виховання дітей, визначення місця проживання малолітніх дітей, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відібрання дитини,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді в суді знаходиться вказана цивільна справа.

08.09.2025 року ОСОБА_3 повторно подала заяву про забезпечення позову в якій просить суд відповідно до ч.10 ст. 150 ЦПК України вимагає негайно забезпечити заходи, які вирішують спір по суті, а саме постановити рішення про відібрання у ОСОБА_4 , 4 літньої малолітньої дитини ОСОБА_5 , яка на законних підставах за ст.109,150-155,157-162,171,180, 185, 198 199 Сімейного кодексу України і нотаріально укладеної угоди НТА № 038476 від 06.12.2023 року від народження постійно проживала зі нею її матусею ОСОБА_6 , за адресою її прописки: АДРЕСА_1 , який самочінно змінив місце проживання дитини без її матері на те згоди способом викрадення ОСОБА_5 і незаконно утримує ОСОБА_7 або за адресою його реєстрації АДРЕСА_2 , або за адресою фактично його проживання АДРЕСА_3 . і повернути ОСОБА_7 за попереднім місцем проживання: АДРЕСА_1 та заборонити особі ОСОБА_1 наближатись до місця мого проживання та моїх дітей ближче ніж 300м без її письмової згоди на це.

Обґрунтовуючи заяву, посилається на те, що на даний час дитина утримується відповідачем ОСОБА_1 без законних підстав в супереч її волі, не за місцем її постійного проживання з народження, з грубим порушенням прав її дитини на прямий контакт з матір`ю, що порушує її батьківські права і права обох її дітей на проживання в сім`ї та безпечному середовищі, порушує право її молодшої дитини на перебування за місце її постійного проживання з народження та норми Міжнародного права, Конституційні норми національного права, Закону України «Про запобігання домашньому насиллю», Закону України «Про охорону дитинства», Сімейний кодекс. Заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити.

Представник позивача (відповідача) ОСОБА_2 , заперечив проти заяви про забезпечення позову в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні заяви посилаючись на її необґрунтованість.

Позивач (відповідач) ОСОБА_1 підтримав думку свого представника.

Представниця третьої особи Клєвцова Н.М. в судовому засіданні щодо заяви ОСОБА_3 поклалась на розсуд суду.

Суд, вислухавши думку відповідачки (позивачки), представника позивача (відповідача), позивача (відповідача), представниці третьої особи, перевіривши та дослідивши заяву та додані до неї докази, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

В порядку ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, частина 3 цієї ж статті передбачає, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на захист матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження. Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Суд також зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Принципів попередніх і забезпечувальних (охоронних) заходів у міжнародному цивільному процесі Міжнародної Асоціації процесуального права, «попередні і забезпечувальні заходи мають дві принципові цілі у цивільних спорах: а) збереження існуючого status quo до вирішення спору по суті; б) збереження активів, за рахунок яких остаточне судове рішення може бути виконано.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку.

Абзацем 1 частини десятої статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У заяві про забезпечення свого позову позивачка ОСОБА_3 вимагає постановити рішення про негайне відібрання малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідача особи ОСОБА_1 і повернути її матері, тобто фактично постановити негайно судове рішення по суті її позовних вимог, що суперечить правовому інституту забезпечення позову, порушить існуючий status quo до вирішення спору по суті та буде означати остаточне вирішення спору в процесуальній ухвалі замість передбаченого ЦПК України рішення по суті спору за наслідками судового розгляду.

Суд вважає, що задоволення вимог заяви порушуватиме пряму заборону, передбачену абзацом 1 частини десятої статті 150 ЦПК України, оскільки зазначені у ній заходи забезпечення позову за своїм змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог.

Більш того, наполягаючи на своїй повторній заяві ОСОБА_3 усвідомлено вимагала саме у спосіб забезпечення позову фактично вирішити спір по суті, вважаючи недоцільним подальший розгляд обох позовів у випадку задоволення вимог її заяви про забезпечення позову, що очевидно суперечить чинному цивільному процесуальному законодавству.

Крім того, слід також звернути увагу на те, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 27.08.2025 року в задоволенні аналогічної заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову було відмовлено.

Таким чином, вимоги заяви ОСОБА_3 суперечать чинному цивільному процесуальному законодавству, тому така заява не підлягає задоволенню.

Верховний Суд трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (ухвала ВС від 6.09.2018, справа №552/2378/17).

Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Таким чином, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад цивільного судочинства.

Подання клопотання (заяви, скарги) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин є одним із проявів зловживання процесуальними правами.

Під час розгляду нової заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову було встановлено, що така заява за змістом і формою є ідентичною до раніше поданою нею ж заяви, яка вже вирішкна судом у встановленому законом порядку. ОСОБА_3 отримала копію повного тексту попередньої ухвали, відтак, була достовірно обізнана із правовим обґрунтування раніше відхиленої заяви. Інших підстав або нових обставин у новій заяві ОСОБА_3 не вказала. За таких обставин, повторне подання заяви для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин суд оцінює як зловживання процесуальними правами.

Роз`яснити ОСОБА_3 , що у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 148 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 43, 49, 149-153, 157 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_3 , що відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Суддя М.В.Кравченко