ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9505/25 Справа № 213/2381/25 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

секретар судового засідання Лідовська А.А.,

сторони по справі:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку ч.2 ст.247 ЦПК УКраїни, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 15 липня 2025 року, ухваленого суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 15 липня 2025 року,

ВСТАНОВИВ

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона на підставі прилюдних торгів ДП «Сетам» 24 квітня 2025 року набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Однак на даний час в її квартирі мешкає колишній власник її частки - відповідач ОСОБА_2 , чим чинить їй перешкоди у вільному володінні, розпоряджанні та користуванні майном. Посилаючись на ст. ст. 109 ЖК УРСР, ст ст. 317, 321, 391 ЦК України просить зобов`язати відповідача та інших осіб, які можуть бути на момент виселення у квартирі квартиру АДРЕСА_1 усунути перешкоди у здійсненні нею володіння належною на праві власності квартири шляхом виселення без надання іншого житла та звільнення від особистих речей.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 15 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є добросовісним набувачем спірного майна, яке набуто нею на підставі відплатного, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного за результатом проведених Державним підприємством «СЕТАМ» прилюдних торгів, тобто в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства, у зв`язку з чим відсутні підстави, щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову. Відмова призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод та покладе на ОСОБА_1 індивідуальний та надмірний тягар вжиття заходів щодо відновлення її прав.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Окремою заявою позивачка просила слухати справу за її відсутності, враховуючи її неможливість прибути на судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно протоколів електронних торгів №566209 та №566210 ДП «СЕТАМ» від 12 січня 2022 року, предметом який були по частці квартири АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 є переможцем.

Як видно із Актів про реалізацію предмету іпотеки, складених 26 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Біловолом В.О. у ВП №66920405 та №66920572 звернуто стягнення на предмет іпотеки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шляхом реалізації вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки від 08 травня 2008 року, задоволено вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» по кредитному договору №014/3655/148266/82 від 08 травня 2008 року в розмірі 29 006 доларів 37 центів США.

Як видно із свідоцтв, виданих приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Болозенко Т.О. 24 квітня 2025 року та витягів з Державного реєстру речових прав від 24 квітня 2025 року, ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

24 квітня 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зняті з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд виснував, що у даному випадку при набутті права власності на спірну квартиру позивач мала можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на таку, а також мала усвідомлювати, що її права як власника спірної квартири можуть обмежуватися у зв`язку із наявністю прав інших осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Проживання в спірній квартирі відповідача не позбавляє позивача права власності на нерухоме майно (квартиру), а лише у певній мірі обмежує її у праві користування власністю, тобто неволодіючий власник несе певні обмеження своїх прав.

Отже, судом не встановлено таких порушень прав позивача, захист яких гарантований статтею 1 Першого протоколу Конвенції та які би були виправданими та співмірними з негативними наслідками виселення для відповідача. У даній конкретній справі право особи на житло переважає над правом власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 391 ЦК Україн власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно, - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитку і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

З реєстру судових рішень колегією суддів встановлено, що реалізація на прилюдних торгах квартири за адресою АДРЕСА_2 , частка якої належала відповідачу по даній справі ОСОБА_2 здійснена на виконання рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 жовтня 2010 року. З даного рішення встановлено, що вищевказана квартира належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 07.04.2008 року, тоді як кредитний та договір іпотеки укладені 08.05.2008 року, отже квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів.

Позивачкою не надано суду першої інстанції, ні на обґрунтування доводів апеляційної скарги, докази наявності у відповідача ОСОБА_2 іншого житла.

Позивач, ініціювавши питання про виселення відповідача із зазначеної квартири, не вказала у позові іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особі одночасно з його виселенням.

Тому суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову про виселення відповідача з огляду на те, що в іпотеку була передана квартира, яка придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а набута на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого органом приватизації, а тому відсутні підстави для виселення останнього із зазначеної квартири без надання йому іншого постійного житла.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2025 року.

Головуючий суддя

Судді