Справа № 149/4043/24
Провадження № 22-ц/801/1792/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Верещинська Я. С.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 рокуСправа № 149/4043/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Дейнеки О. В. на рішення Літинського районного суду Вінницької області у складі судді Верещинської Я. С. від 05 червня 2025 року,

встановив:

У грудні 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 348 130 грн 00 к. у відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП).

В обґрунтовування вимог позову зазначав, що 05 січня 2024 року між ним та ОСОБА_2 укладено трудовий договір № 17, відповідно до умов якого ОСОБА_2 був прийнятий на посаду водія автотранспортного засобу з 02 січня 2024 року. Того ж дня між ними укладено договір № 17 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якого водій ОСОБА_2 взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому матеріальних цінностей.

Водій ОСОБА_2 був відправлений у рейс за маршрутом Коростишів (Україна) Сумгаїт (Азербайджан). 04 вересня 2024 року о 10 год 53 хв. на 103 км + 500 м автомагістралі А-4 у громаді Свиленград Республіки Болгарія (напрямок до Республіки Туреччини) сталася ДТП за участю належних йому транспортних засобів марки «MAN TGX 18.440», державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом «WIELTON NS3», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Як видно зі складених правоохоронними органами Республіки Болгарія за наслідками дослідження обставин ДТП протоколу ДТП № 1, протоколу про встановлення адміністративного правопорушення серії GA № 1365984 та постанови про накладення штрафу № 24-1253-002536, винним у її вчиненні є ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали значних механічних ушкоджень. Згідно з висновком експерта сума завданої майнової шкоди могла становити 763 240 грн 03 к. Проте з урахуванням економії, загальна вартість ремонту транспортних засобів становила 343 930 грн 00 к.

На виконання умов договору про матеріальну відповідальність ОСОБА_2 було запропоновано різні варіанти врегулювання, зокрема відпрацювання збитків, але він категорично відмовився.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2025 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений між ФОП ОСОБА_1 та водієм ОСОБА_2 , не має юридичної сили. Посада водія не включена до офіційного переліку професій, з якими можна укладати такі договори, згідно з чинним законодавством України, а отже на відповідача не може бути покладена повна матеріальна відповідальність за завдану шкоду.

Матеріальна відповідальність відповідача, як працівника, обмежується його середнім місячним заробітком, згідно зі статтею 132 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), проте позивач не висував вимог щодо відшкодування шкоди в цьому розмірі та не надав доказів середнього місячного заробітку відповідача.

В апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_1 адвокат Дейнека О. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Зазначав, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений із ОСОБА_2 , не має юридичної сили. Цей договір є чинним, тому що робота водія відповідає критеріям, встановленим статтею 135-1 КЗпП України, незважаючи на відсутність такої посади у Переліку посад і робіт № 447/24. Крім того зазначав, що вина ОСОБА_2 у ДТП, яка призвела до збитків, підтверджена офіційними документами поліції Республіки Болгарія, що є достатньою підставою для покладення на нього повної матеріальної відповідальності. ОСОБА_2 добровільно підписав договір і мав усвідомлювати наслідки. Відмова від взятих на себе зобов`язань є недобросовісною поведінкою, яку суд не повинен підтримувати.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортних засобів «MAN TGX 18.440», державний номерний знак НОМЕР_1 , та напівпричепа «WIELTON NS3», державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів.

05 січня 2024 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір № 17, згідно з умовами якого ОСОБА_2 був прийнятий на посаду водія автотранспортного засобу з 02 січня 2024 року (пункти 1.1.,1.3. договору).

Відповідно до пунктів 3.4.1., 3.4.2 договору роботодавець має право вимагати від працівника якісного виконання трудових обов`язків, дотримання трудової дисципліни, оцінювати якість його роботи, а також вимагати від нього дбайливого ставлення до майна, наданого йому для виконання трудових обов`язків та іншого майна роботодавця. Пунктом 6.1 договору визначено, що працівник несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну роботодавцю, у порядку та розмірах, визначених законодавством.

05 січня 2024 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір № 17 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого працівник, що займає посаду водія автотранспортних засобів, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, і в зв`язку з цим зобов`язується, зокрема, дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів до запобігання шкоди підприємству (підпункт «а» пункт 1 договору).

Згідно з пунктом 3 договору у разі незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, і його відшкодування, проводяться відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 5 договору установлено, що дія цього договору поширюється на весь час роботи з довіреними працівникові матеріальними цінностями підприємства.

Відповідно до CMR-накладної № 000802 транспортний засіб з державним номерним знаком ( НОМЕР_1 закреслено) НОМЕР_3 / НОМЕР_2 направлений у рейс за маршрутом м. Коростишів Житомирської області (Україна) м. Сумгаїт (Азербайджан).

04 вересня 2024 року о 10 год 53 хв. на 103 км + 500 м автомагістралі А-4 у громаді Свиленград Республіки Болгарія (напрямок до Республіки Туреччини) водій ОСОБА_2 , керуючи тягачем МАN, моделі TGX 18.440, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом марки WIELTON, державний номерний знак НОМЕР_4 , належними ОСОБА_1 , через недотримання необхідної дистанції здійснив наїзд на тягач з напівпричепом марки Volvo, модель VTC3T, з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_5 , що належить компанії Transbatur Milletlerarasi Nakliyat SANAYI VE Ticaret Limited SIRKETI, який рухався попереду і зменшував швидкість. Внаслідок ДТП завдано майнової шкоди, що підтверджується протоколом ДТП № 1, протоколом про встановлення адміністративного правопорушення серії GA № 1365984 та постановою про накладення штрафу № 24-1253-002536, які офіційно перекладенні на українську мову. За результатами розгляду справи накладено на ОСОБА_2 відповідно до статті 179, частини другої пункту 2 Закону про правила дорожнього руху штраф у розмірі 200 левів.

Згідно з висновком експертного дослідження № 113 з експертної оцінки колісного транспортного засобу від 05 листопада 2024 року сума матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «MAN TGX 18.440», державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на дату оцінки 04 вересня 2024 року, могла становити 763 240 грн 03 к.

ФОП ОСОБА_1 здійснено придбання запчастин для автомобіля MAN у ФОП ОСОБА_3 на загальну суму 125 360 грн 00 к., що підтверджується: видатковою накладною № 53 від 10 вересня 2024 року та платіжною інструкцією до неї № 43 від 09 вересня 2024 року на суму 11 000 грн 00 к.; видатковою накладною № 59 від 25 жовтня 2024 року та платіжною інструкцією до неї № 157 від 25 жовтня 2024 року на суму 12 000 грн 00 к.; видатковою накладною № 62 від 01 листопада 2024 року та платіжною інструкцією до неї № 170 від 01 листопада 2024 року на суму 102 360 грн 00 к.

Відповідно до рахунку-фактури № 23/10/1 від 23 жовтня 2024 року, платіжної інструкції № 156 від 23 жовтня 2024 року та видаткової накладної № 24/10/1 від 24 жовтня 2024 року ФОП ОСОБА_1 здійснено придбання запчастин для автомобіля MAN у ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 59 980 грн 00 к.

21 листопада 2024 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір № 2 про надання послуг, предметом якого є надання послуг з поточного ремонту та технічного обслуговування автотранспорту та продажу запчастин.

Згідно з рахунком на оплату № 59 від 22 листопада 2024 року та Акту надання послуг № 59 від 22 листопада 2024 року ФОП ОСОБА_5 на замовлення ФОП ОСОБА_1 та на виконання договору № 2 про надання послуг здійснено ремонтні роботи щодо ремонту транспортного засобу на суму 158 590 грн 00 к.

ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_5 здійснено оплату 158 590 грн 00 к., що підтверджується платіжною інструкцією № 196 від 28 листопада 2024 року.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Враховуючи, що ОСОБА_2 , як найманий працівник ФОП ОСОБА_1 , завдав йому шкоди під час виконання своїх трудових обов`язків, що не заперечується сторонами, то їхні відносини підпадають під регулювання КЗпП.

Так підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП України).

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний, окрім наведеного вище, перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

Такий висновок викладений, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2018 у справі № 491/961/16-ц.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва (далі Перелік посад і робіт).

Відповідно до Переліку посад і робіт посада водія, яку обіймав ОСОБА_2 , не належить до посад, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частин и першої статті 134 КЗпП України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 Верховний Суд України виснував, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Така правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 11 березня 2019 року у справі № 626/1833/15-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 552/2002/18, від 29 червня 2021 року у справі № 686/12599/17.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що договір № 17 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 05 січня 2024 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди, тому що такий договір можна укладати лише із працівниками визначених категорій. Факт укладення із працівником такого договору сам по собі не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди згідно з пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Оскільки інших підстав, визначених чинним законодавством для покладення на ОСОБА_2 матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди не має, позивач не заявляв вимог про покладення на нього обмеженої матеріальної відповідальності та не надав суду відомостей щодо розміру середнього заробітку працівника, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Дейнеки О. В. залишити без задоволення, а рішення Літинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

(Повний текст судового рішення виготовлено 19 вересня 2025 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета