Провадження № 22-ц/811/1168/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Галицького районного суду м.Львова від 13 березня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської митниці Державної митної служби України, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Військова частина НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій Львівської митниці Державної митної служби України щодо примусового вилучення товарів, що полягають у відмові в задоволенні вимоги ОСОБА_1 від 07.07.2023 року, стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 вартість вилучених товарів в розмірі 226883.70 грн. та стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 06.07.2022 року державним інспектором відділу митного оформлення №4 митного поста «Мостиська» Львівської митниці Барановським Н.А. було складено протокол №0652/20900/22 про порушення позивачем митних правил, у зв`язку з чим на підставі ст. 511 Митного кодексу України було тимчасово вилучено товари, зокрема стільникові мобільні телефони, бездротові навушники, планшети та чохол для планшета. Згідно висновку №14200-3301-0235 від 20 липня 2022 року загальна вартість вилучених товарів станом на дату оцінки становить 226 883 грн 70 коп. Постановою Львівської митниці від 16 серпня 2022 року у справі про порушення митних правил №0652/20900/22 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності із накладенням штрафу в розмірі 68 065,11 грн. Рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі №380/12142/22 від 16 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної митної служби України про скасування постанови та зобов`язання до вчинення дій.

В подальшому позивач сплатив штраф та скерував Львівській митниці заяву про повернення тимчасово вилученого майна для подальшого вивезення таких за межі митної території України через митний пост «Мостиська» Львівської митниці. 17.04.2024 року позивач отримав відповідь від Львівської митниці про те, що товари були примусово відчужені військовою частиною НОМЕР_1 відповідно до Закону України від 17.05.2012 року №4765-VI «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану». Вважає такі дії Львівської митниці Державної митної служби України вчинені з порушенням процедури передачі, примусового відчуження або вилучення майна в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Дані товари не належать до категорії стратегічно важливих чи безпосередньо необхідних для виконання завдань Збройних Сил України, а їх вилучення без належного обґрунтування суперечить вимогам статті 41 Конституції України, яка гарантує захист права власності.

З наведених підстав просить:

визнати протиправними дії Львівської митниці Державної митної служби щодо примусового вилучення товарів, що полягають у відмові в задоволенні вимоги ОСОБА_1 від 07.07.2023 року;

стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , в якості відшкодування заподіяних збитків протиправними діями та рішеннями органів державної влади України, вартість вилучених товарів в розмірі 226 883 грн 70 коп.

стягнути з Львівської митниці Державної митної служби України судові витрати, пов`язані з розглядом спарви.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 13 березня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Львівської митниці Державної митної служби України в частині неповернення товару, вилученого у ОСОБА_1 , згідно протоколу про порушення митних правил від 06.07.2022 № 0652/20900/22.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 226883 гривні 70 копійок.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2268 гривень 84 копійки.

Рішення суду в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2268.84 грн. судового збору оскаржила Державна казначейська служба України, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, всупереч вимогам статті 141 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави присудив стягнути такі судові витрати з Державного бюджету України, чим порушив основну засаду цивільного судочинства верховенство права. При цьому, статтею 95 Конституції України та пунктом 8 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України встановлено, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків. Вказує, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (за жодною бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для відшкодування судових витрат. На думку апелянта судове рішення про стягнення коштів без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане. Позивач у позовній заяві просив стягнути з Львівської митниці Державної митної служби України судові витрати, однак суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та здійснив розподіл судових витрат у даній справі у спосіб, що суперечить нормам ЦПК України. З наведених підстав просить рішення суду в частині стягнення з Державного бюджету України користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2268 гривень 84 копійки скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні таких витрат з Державного бюджету України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до Львівської митниці Державної митної служби України, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Військова частина НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій Львівської митниці Державної митної служби України щодо примусового вилучення товарів, що полягають у відмові в задоволенні вимоги ОСОБА_1 від 07.07.2023 року, стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 вартість вилучених товарів в розмірі 226883.70 грн., сплатив судовий збір в розмірі 2 268 грн. 84 коп., що підтверджується квитанцією №9342-4766-0305-8591 від 18 грудня 2024 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів, суд першої інстанції одночасно вирішив питання про розподіл судових витрат, зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплачена сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 268 грн. 84 коп. підлягає стягненню на користь позивача з Державного бюджету України, при цьому суд керувався положеннями ст. 141 ЦПК України.

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Частина 1 статті 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині незаконного, на думку апелянта, стягнення з Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 судового збору, апелянт посилається на те, що суд безпідставно присудив стягнути судовий збір з Державного бюджету України, а не з Львівської митниці Державної митної служби України, чиїми незаконними діями позивачу було завдано майнової шкоди.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 167, ст. 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

В свою чергу, у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22).

Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (п. 6.21 постанови Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).

В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.(постанова Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18 (пункт 35).

Тобто, під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. (постанова від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 27).

У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39).

Та обставина, що позивач вказав відповідачами у справі Львівську митницю Державної митної служби України та Державну казначейську службу України не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності є не держава, а вказані її органи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який підставо стягнув на користь позивача судовий збір з Державного бюджету України

За вищенаведеного безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те

Таким чином, ухваливши рішення у справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі, враховуючи те, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження понесених ним витрат на сплату судового збору, суд першої інстанції дійшов обгрунтовнаого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача судового збору саме з Державного бюджету України.

До висновків щодо необхідності стягнення судового збору з Державного бюджету України Верховний Суд дійшов у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі №461/10369/21, у постанові від 11 серпня 2022 року у справі № 703/468/21.

Доводи апеляційної скарги про те, що бюджетні призначення встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», водночас вказаний Закон не передбачає асигнувань для відшкодування судового збору у цивільній справі, а тому судове рішення не може бути виконане, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Ураховуючи вищенаведене, незважаючи на те, що позивач зазначив відповідачем у даній справі Львівську митницю Державної митної служби України, а фактично стороною у справі є держава, а Львівська митниця Державної митної служби України у даній справі є лише органом, який представляє інтереси держави в суді, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування судового збору саме з Державного бюджету України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 01.09.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк