Провадження № 22ц/812/1525/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

3 вересня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Колосовою О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

яка подана від його імені адвокаткою Туровською Мариною Олександрівною,

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, постановлене 10 червня 2025 року під головуванням судді Сябренко І. П. у приміщенні суду в селищі Казанка Миколаївської області, зі складанням повного судового рішення 18 червня 2025 року, у справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

третя особа виконавчий комітет Покровської районної в місті ради

про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свою представницю ОСОБА_3 , звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа виконком Покровської районної у місті ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання ним, як батьком, своєї доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що між сторонами розірвано шлюб на підставі заочного судового рішення від 22 червня 2023 року. Мати дитини 2 квітня 2022 року втекла у невідомому напрямку, залишивши доньку наодинці, і лише пізніше стало відомо, що 4 квітня 2022 року відповідачка виїхала за кордон, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками. З цього часу ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та утриманні дитини. З неї стягнуті аліменти за судовим рішенням, але батьківських прав не позбавлено, лише попереджено про необхідність зміни ставлення до своїх батьківських обов`язків.

Посилаючись на те, що за умовами воєнного часу передбачено встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї дитини, просив суд встановити такий факт.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2025 року задоволено клопотання представниці позивача, витребувано дані про перетин кордон відповідачкою ОСОБА_2

20 березня 2025 року до суду надійшли відомості про перетин державного кордону України ОСОБА_2 .

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 1 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, задоволено клопотання представниці позивача та зобов`язано третю особу надати висновок щодо розв`язання спору.

1 травня 2025 року до суду надійшов висновок виконкому Покровської районної в місті ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 .

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з відсутності необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання дитини, які по суті є обставинами справи, що потребуються встановленню при розгляді спорів між батьками щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представниця адвокатка Туровська М. О., посилаючись на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування скарги зазначає, що не врахування судом факту свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків та навіть, ухилення від участі у розгляді справ за цими спорами, є порушенням норм матеріального права.

Судом не взято до уваги наданий органом опіки та піклування висновок, яким встановлено наявність обставин, що свідчать про самостійне виховання та утримання батьком доньки. Також не звернута увага на те, що з моменту стягнення з відповідачки аліментів на утримання доньки, у неї утворилася заборгованість, яка досі не погашена.

Не враховані судом і найкращі інтереси дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не надано.

Справа розглянута у суді апеляційної інстанції за відсутністю учасників процесу, за їх належним і завчасним повідомленням у відповідності до частини 5, пунктів 1, 2, 3 частини 8 статті 128, частини 5 статті 130 ЦПК України, та у зв`язку з подачею позивачем, його представницею та представником третьої особи заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

При вирішенні справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 22 червня 2023 року на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду міста Кривий Ріг Дніпропетровської області (а.с.12).

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 , яка проживала в родині спільно з обома батьками, але у зв`язку з виїздом матері за кордон з квітня 2022 року проживає з батьком (а.с.11, 13, 17, 23).

З часу виїзду мати дитини ОСОБА_2 батьківських прав відносно своєї доньки не позбавлена, але попереджена про обов`язок їх належного виконання на підставі ухваленого 22 квітня 2024 року заочного рішення Жовтневого районного суду міста Кривий Ріг Дніпропетровської області за наслідками розгляду позову ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 . Одночасно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі частини з усіх видів заробітку та доходів (а.с.24).

З моменту ухвалення судового рішення у відповідачки ОСОБА_2 утворився борг зі сплати аліментів, який станом на 30 червня 2025 року складає 58 598 грн 30 коп. (а.с. 191).

Втім, зі змісту наведених судових рішень про розірвання шлюбу та стягнення аліментів не вбачається даних про належне повідомлення або обізнаність ОСОБА_2 щодо розгляду судами спорів, ініційованих ОСОБА_1 , зокрема, спору з позбавлення її батьківських прав відносно доньки та стягнення з неї аліментів на утримання ОСОБА_5 , що в подальшому призвело до утворення заборгованості зі сплати аліментів. Навпаки, у матеріалах цивільної справи є відомості, що у справі про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, як і під час розірвання шлюбу, судами постановлені заочні судові рішення, зокрема, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_2 на території України в період з 4 квітня 2022 року по 8 січня 2024 року (а.с.122)

За таких обставин та отримавши відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав матері дитини ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 знову звернувся до суду із цим позовом, посилаючись на ухилення відповідачки від участі у вихованні та утриманні спільної доньки, і здійснення ним самостійного виховання дитини шляхом встановлення юридичного факту про самостійне виховання та утримання дитини батьком, підтвердження якого йому необхідно для отримання відстрочки від мобілізації.

Тобто способом захисту свого сімейного права та інтересу у цій справі позивачем обрано встановлення юридичного факту, що виник у спорі між ним та матір`ю дитини відносно виховання та утримання спільної дитини, і шляхом застосування обмеження у праві одного із батьків та у такий спосіб, що призведе до надання переваги іншому із батьків в отриманні пільги, надання якої не регулюється між учасниками сімейних відносин.

Статтею 15 ЦК України визначається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання чи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тому загальні способи захисту цивільних прав та інтересів наведено у змісті статті 16 ЦК України, а способи захисту сімейних прав та інтересів у статті 18 СК України, якими є: встановлення правовідношення; примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; припинення правовідношення, а також визнання його недійсним, скасування; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; зміна правовідношення; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Тобто сімейні правовідносини, які виникають між подружжям, колишнім подружжям, батьками та дітьми регулюються в порядку положень СК України або укладеного між ними договору, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Якщо ж певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю сторін, то до них застосовуються норми цього ж Кодексу, які регулюють подібні відносини. А якщо до них неможливо застосувати аналогію закону, то вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (статті 9-10 СК України).

Отже, особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей, зокрема, щодо участі батьків у вихованні дитини, регулюються та визначаються в порядку Глави 13 СК України, а обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання встановлені Главою 15 СК України.

Цими нормами права, передусім, визначається, що мати, батько дитини мають рівні права та обов`язки щодо дитини (частина 1 статті 141 СК України), в тому числі переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України), право на безперешкодне спілкування з дитиною, крім випадків, коли таке право обмежено законом (стаття 153 СК України).

Тому наслідком таких прав стає обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 СК України) та утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

В той же час, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків вже є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК України), зокрема, передбаченої в порядку статей 164, 170 СК України та статтею 196 СК України.

Отже, проаналізувавши норми матеріального права, викладені у главах 13 і 15 СК України, колегія суддів висновує, що способами участі батьків у вихованні та утриманні дитини і як наслідок способами захисту сімейних прав та інтересів у правовідносинах, які виникають між батьками під час виховання та утримання їх спільної дитини, є: визначення та зміна прізвища, імені та по батькові дитини; визначення способів участі у вихованні дитини; визначення місця проживання дитини; усунення перешкод в участі у вихованні дитини; позбавлення батьківських прав; відібрання дитини; поновлення в батьківських правах; стягнення аліментів на утримання дитини.

За такого батькам дитини надається право на звернення до суду на захист, як своїх прав, так і прав дитини (статті 154 СК України), зокрема, шляхом пред`явлення позову одним із батьків до іншого з покладенням відповідальності за ухилення від виховання та утримання спільної дитини, якою переважно, у розумінні цивільної відповідальності, є позбавлення батьківських прав при ухиленні від виконання покладених обов`язків або стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів при ухиленні від виконання обов`язку з утримання дитини. І, за такого, наведені способи захисту сімейних прав та інтересів під час розгляду цивільної справи не потребують окремого встановлення факту, що має юридичне значення, в тому числі самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків при ухиленні іншого батька, так як по своєї суті є лише обставинами, що підлягають встановленню судами під час вирішення спорів між батьками стосовно виховання чи утримання спільної дитини на підставі належних та допустимих доказів, що підлягають оцінці судом.

Сам перелік фактів, що мають юридичне значення, та які підлягають встановленню судами, викладено у частині 1 статті 315 ЦПК України, серед яких факту самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків за життя іншого не передбачено.

При тому, у частині 2 цієї же статті зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких належить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто коли заявник не має можливості встановити такі обставини чи факти в іншому порядку.

Пунктом 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.95 визначено, що справи про встановлення фактів розглядаються судами, в тому числі якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Між тим, факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків можливий до встановлення лише під час позбавлення іншого із батьків такого права, яке він має на рівні з іншим, або за іншими життєвими обставинами, у зв`язку зі смертю одного із батьків чи визнання її/його безвісно відсутньою/нім, внаслідок чого інший набуває статусу одинокого батька, і тому обов`язок з виховання та утримання дитини здійснюється ним особисто без будь-якої участі іншого із батьків у житті дитини. Тобто, якщо один із батьків помер або визнаний безвісно відсутнім, за наявністю самого факту припинення цивільної правоздатності та дієздатності цієї особи на участь у житті дитини, або якщо на іншого з батьків за його життя покладена цивільна відповідальність, встановлена законом, зокрема, шляхом його позбавлення батьківських прав. Але в будь-якому випадку встановлення такого факту можливо у судовому порядку за неможливістю його встановлення в іншому порядку.

В той же час, за обставинами, які встановленні у цій справі, за наявністю обох батьків та їх спору стосовно виховання та утримання спільної дитини, встановлення юридичного факту не є можливим, оскільки чинним законодавством передбачено інший порядок встановлення наведених обставин і виключно в порядку вирішення спору про позбавлення матері батьківських прав відносно дитини.

Таким чином, позивачем обрано спосіб захисту своїх сімейних прав та інтересів не у спосіб захисту порушеного права, який встановлено статтею 18 СК України, оскільки наведений ним факт не підлягає окремому встановленню, а є обставинами, які потрібно доводити у відповідності до частини 2 статті 77, статті 81 ЦПК України під час вирішення спору про позбавлення матері батьківських прав відносно спільної дитини.

Підстави для застосування судової практики, викладеної у постанові ВС від 26.04.2022 під час розгляду справи №520/8264/19 за позовом про позбавлення батьківських прав, на якої наполягала представниця позивача, у розумінні частини 4 статті 263 ЦПК України, відсутні.

За таких обставин судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної заяви і колегія суддів не вбачає підстав для задоволення поданої апеляційної скарги та скасування законного і обґрунтованого судового рішення у відповідності до статті 375 ЦПК України.

Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до намагання представниці позивача встановити факт ухилення відповідачки від покладених на неї батьківських обов`язків, який не підлягає встановленню з метою доведення іншого факту щодо самостійного виховання дитини іншим із батьків. Як і врахування наданих ними доказів у виді: висновку органу опіки та піклування про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини; звернення батька до правоохоронних органів з метою порушення кримінального провадження відносно матері дитини за ухилення від сплати аліментів; та виконання органом опіки та піклування обов`язку з попередження матері стосовно належного виконання батьківських обов`язків. Оскільки усі ці докази у відповідності до положень статей 77, 78, 80 ЦПК України можуть лише доводити чи спростовувати обставини у спорі про позбавлення батьківських прав, а не доводити факт у судовому порядку, на підтвердження якого позивачем ці докази отримані у позасудовому порядку.

Підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України немає

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені адвокаткою Туровською Мариною Олександрівною залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Т. В. Крамаренко