ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 757/19495/24

провадження № 61-1158св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Офіс Генерального прокурора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про відшкодування завданої шкоди.

Позов мотивований тим, що Офіс Генерального прокурора не вніс відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви ОСОБА_1 від 17 жовтня 2018 року № 30 про вчинення кримінального правопорушення, а саме за фактом відмови керівника ГУ НП у Львівській області та керівника Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області виконати ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22 січня

2018 року у справі № 461/458/18.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року

у справі № 757/59508/18-к зобов`язано уповноважених службових осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 17 жовтня 2018 року № 30, яка надійшла

з Верховної Ради України, розпочати досудове розслідування та надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Позивач вважав, що через необґрунтовану бездіяльність посадових осіб Офісу Генерального прокурора йому завдано значної моральної шкоди, що еквівалентна сумі 4 136 000,00 євро, та матеріальної шкоди, що еквівалентна сумі 2 000,00 євро. Разом сума заподіяної йому шкоди становить

4 138 000,00 євро, що за курсом Національного банку України станом на

26квітня 2024 року еквівалентно 175 949 829,00 грн.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 на підставі статей 1166, 1167, 1176 ЦК України просив стягнути з Офісу Генерального прокурора на свою користь 175 949 829,00 грн на відшкодування заподіяної шкоди.

Інші аргументи учасників справи

У травні 2024 року Офіс Генерального прокурора подав до суду заяву про закриття провадження у справі, яка мотивована тим, що ОСОБА_1 вже скористався правом на захист своїх порушених прав, звернувшись до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою від 20 грудня

2021 року (справа № 757/4970/22-ц), за результатами розгляду якої рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року та постановою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.

15 жовтня 2024 року у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_1 заявив відвід судді Ільєвій Т. Г., мотивуючи тим, що в засіданні не було перевірено повноваження представника відповідача на наявність права визнавати позов та вказав на порушення статей 1, 3, 19, 55 Конституції України.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року

в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ільєвої Т. Г. відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що заявник не зазначив і не довів будь-яких обставин, які викликають сумнів в неупередженості судді Ільєвої Т. Г. при розгляді цієї справи. У підготовчому судовому засіданні встановлено особу позивача, представника відповідача та перевірено її повноваження, що підтверджується протоколом судового засідання і довіреністю, яка була долучена до матеріалів справи, що спростовує доводи заявника про протилежне. Доводи позивача про порушення статей 1, 3, 19, 55 Конституції України є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи, що будь-якого обґрунтування позивач не надав.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року заяву Офісу Генерального прокурора про закриття провадження у цивільній справі задоволено, провадження у справі № 757/19495/24-ц закрито.

Ухвала суду мотивована тим, що, за встановленими обставинами справи ОСОБА_1 уже скористався правом на захист своїх порушених прав, звернувшись до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою від 20 грудня 2021 року, за результатами розгляду якої суд прийняв рішення про відмову в задоволенні позову, яке набрало законної сили, повторне звернення до суду з позовом від 26 квітня 2024 року свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами.

Не погодившись із вказаними ухвалами суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив їх в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги,

в якій просив скасувати: ухвалу Печерського районного суду м. Києва від

15 жовтня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді; ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року про закриття провадження у справі та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Короткий зміст судових рішень апеляційного суду

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині апеляційного оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року про відмову

в задоволенні заяви про відвід судді визнано неподаною та повернено заявнику.

Ухвала мотивована тим, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від

15 жовтня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді не може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду, а тому апеляційна скарга в цій частині не може бути прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції та підлягає поверненню.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року про закриття провадження у справі залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд вказав, що установивши, що під час розгляду справи № 757/4970/22-ц відмовлено

у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування; у цьому позові предмет і підстави вимог залишились такими самими, як і у справі № 757/4970/22-ц, в якій ухвалено рішення, що набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

24 січня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від

19 грудня 2024 року та повернути справу до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала апеляційного суду суперечить нормам прямої дії Конституції України, оскільки не забезпечено право на апеляційний перегляд справи.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від

19 грудня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.

23 квітня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду,

а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України» (DIYA 97 v. UKRAINE), заява № 19164/04, пункт 47).

ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження

в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним

і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року («Воловік проти України», заява № 15123/03, пункти 53, 55).

Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду (пункт 4 частини п`ятої статті 354 ЦПК України).

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

За змістом апеляційної скарги (т. 1, а. с. 198-205), ОСОБА_1 включив заперечення на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді до апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня

2024 року про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, де вирішувалося питання по суті скарги.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено висновок що «закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи».

Колегія суддів звертає увагу на те, що закриття провадження у справі

є процесуальною дією, якою завершується судовий процес, закон не встановлює жодного обмеження щодо можливості оскарження

в апеляційному порядку ухвали про закриття провадження залежно від підстави закриття провадження у справі.

Аналогічний висновок також зроблено у пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 185/8179/22 (провадження № 14-84цс24).

З огляду на правову природу ухвали суду про закриття провадження

у справі, якою завершується судовий процес, така ухвала є судовим рішенням, а тому ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відвід судді може бути оскаржена в апеляційному порядку разом із ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі шляхом включення її до апеляційної скарги.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув та помилково ухвалою від 19 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня

2024 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді визнав неподаною і повернув заявнику як таку, що подана на ухвалу, яка не підлягає апеляційному оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Разом із тим, зважаючи на обставини справи, яка переглядається, та беручи до уваги те, що постановою Київського апеляційного суду від 13 березня

2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення,

а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року - без змін, яка в касаційному порядку не оскаржена,касаційний суд, з урахуванням процесуальних обмежень, встановлених частиною першою статті 353 ЦПК України, у цій конкретній ситуації позбавлений процесуальної можливості скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року та передати справу на новий апеляційний розгляд, оскільки у такому випадку фактично ухвала Печерського районного суду м. Києві від 15 жовтня

2024 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді буде переглядатись окремо від рішення суду, що є неприпустимим, відповідно до частини першої статті 353 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах вимог і доводів касаційних скарг, врахувавши конкретні обставини цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року - без змін.

Щодо заявлених клопотань

Одночасно у касаційній скарзі заявник просить внести подання до Конституційного суду України щодо конституційності частини першої статті 353 ЦПК України, пункту 4 частини п?ятої статті 357 ЦПК України, висновку постанови Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі

№ 61-19138сво18, висновку постанови Великої Палати Верховного Суд від

04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц про обмеження конституційного права позивача згідно з пунктом 8 статті 129 Конституції України.

Вивчивши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що це клопотання слід залишити без розгляду з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України.

Результат аналізу норм цього Закону свідчить про те, що окремі колегії суддів судових палат Верховного Суду не наділені повноваженнями щодо звернення до Конституційного Суду України з відповідним поданням.

Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Оскільки окрема колегія суддів судової палати Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду не має повноважень вирішувати питання про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів, відповідне клопотання ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень норм процесуального права та постанов Верховного Суду залишити без розгляду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов