ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7999/25 Справа № 177/2713/24 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С.А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Садівниче товариство «Ювілейне»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Александров Олексій Олександрович на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2025 року, ухвалене суддею Суботіною С.А.у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 06 червня 2025 року,

УСТАНОВИВ

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Александров О.О., звернувся до суду засобами поштового зв`язку з позовом, отриманим судом 19.11.2024, у якому просив усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні садовим будинком і земельною ділянкою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим садовим будинком і земельною ділянкою та виселити останнього.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 у 1994 році отримала в користування земельну ділянку № НОМЕР_1 для ведення індивідуального садівництва в СТ «Ювілейне» за адресою: с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області.

На початку 2000-х років на вказаній земельній ділянці позивачем за власний кошт побудовано садовий будинок, однак правовстановлюючі документи на земельну ділянку у позивача не збереглися.

Наразі у ОСОБА_1 виникла необхідність зареєструвати право власності на земельну ділянку та садовий будинок відповідно.

Проте, на цей час у садовому будинку безпідставно проживає батько позивача ОСОБА_2 . Для проведення процедури реєстрації права власності на садовий будинок та земельну ділянку позивачці потрібен доступ до відповідного майна, однак відповідач не реагує на вимоги позивача звільнити садовий будинок, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: садівниче товариство «Ювілейне», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування та виселення, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Александров О.О., посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, представник позивача, посилаючись на обставини справи, викладені у позовній заяві, вказує на те, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини щодо порядку користування майном, тому користування садовим будинком і земельною ділянкою на підставі договору у відповідача відсутні.

Вказує, що відповідно до Книг обліку сплати членських взносів та за електропостачання у СТ «Ювілейне» з 2016 року по 2025 рік під порядковим номером 122 значиться позивач ОСОБА_1 , що свідчить про те, що саме позивач мала первісне право користування садівничим будинком та земельною ділянкою, однак судом першої інстанції зазначеному факту не надано належної правової оцінки.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши представника позивача ОСОБА_3 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просив скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки та будинку № НОМЕР_1 в СТ «Ювілейне», де фактично проживає відповідач ОСОБА_2 .

Відповідю сільського голови Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 29.08.2024 на адвокатський запит представника позивача ОСОБА_3 , встановлено, що СТ «Ювілейне» знаходиться за межами населених пунктів Лозуватської сільської ради, тому погосподарський облік не ведеться, будь-які документи, що посвідчують право користування (власності) на земельну ділянку та садовий будинок за ОСОБА_1 у СТ «Ювілейне», відсутні (а.с.14).

За повідомленням голови СТ «Ювілейне» Добровольської Т.В. від 24.10.2024, згідно з планово-картографічних матеріалів СТ «Ювілейне» відсутня земельна ділянка за № НОМЕР_1 , у садівничому товаристві відсутні будь-які документи, які б підтверджували право власності та користування земельною ділянкою та садовим будинком за ОСОБА_1 (а.с.15).

За повідомленням голови СТ «Ювілейне» Добровольської Т.В. від 24.10.2024, згідно з планово-картографічних матеріалів СТ «Ювілейне» відсутня земельна ділянка за № НОМЕР_1 , у садівничому товаристві відсутні будь-які документи, які б підтверджували право власності та користування земельною ділянкою та садовим будинком за ОСОБА_1 (а.с.15).

На підтвердження факту родинних стосунків між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , представником позивача суду надано копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , довідку від 23.05.2007 про реєстрацію у Жовтневому відділі РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області 18.09.1999 шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , актовий запис №590, після чого ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Також, 17.04.2006 в Жовтневому відділі РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області зареєстровано розірвання зазначеного шлюбу, актовий запис №236, копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_2 (а.с.5, 7, 8). Окрім того, факт родинних відносин, а саме, що позивач ОСОБА_1 є рідною донькою відповідача ОСОБА_2 , останнім у судовому засіданні не заперечувався.

Із побутової характеристики на ОСОБА_2 , наданої головою СТ «Ювілейне» вбачається, що ОСОБА_2 фактично проживає в садівничому товаристві з 2005 року (а.с.47).

Представник третьої особи: Добровольська Т.В. у судовому засіданні надала пояснення про те, що є керівником СТ «Ювілейний» з 2017 року. Їй відомо, що у будинку на земельній ділянці № НОМЕР_1 , вже тривалий час, ще до її призначення, проживає ОСОБА_2 , однак, правовстановлюючих документів, як на земельну ділянку, так і на будинок, останній не має. Відомості про власника нерухомого майна також відсутні як в сільській раді, так і в СТ «Ювілейне». Відповідно до Книг обліку сплати членських внесків та за електропостачання, які наявні у СТ «Ювілейне» з 2016 року по 2025 рік, під порядковим номером 122 значиться прізвище ОСОБА_1 , проте, саме ОСОБА_2 щороку вносить членські внески, а також сплачує кошти за електропостачання. ОСОБА_1 ніколи у дачному будинку АДРЕСА_1 не проживала, внески не сплачує, членом СТ не є. Вважає, що позов є безпідставним, тому у його задоволенні просила відмовити.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених та оцінених доказів, виходив з їх необґрунтованості та недоведеності. Натомість, наданими ОСОБА_2 доказами, а саме, книжкою члена СТ, поясненнями керівника СТ «Ювілейне», доведено, що останній є належним користувачем ділянки № НОМЕР_1 , тоді як позивачем не надано жодного доказу про те, що ОСОБА_2 чинив або ж чинить їй перешкоди у користуванні, розпорядженні нерухомим майном. Окрім того, позивачем не надано доказів і щодо проживання у будинку АДРЕСА_1 , користування ним та, відповідно, доказів, які б свідчили про систематичність руйнування чи псування жилого приміщення ОСОБА_2 , використання його не за призначенням, або систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в одному приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, тобто не надано доказів, які б давали підстави для виселення останнього.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами представника позивача ОСОБА_3 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на те, що ці доводи були предметом розгляду судом першої інстанції та яким судом надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом норм ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Приписами ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Отже, наведеними нормами права встановлено, що саме власнику майна надається право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні ним своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними у справі доказами, позивач не є власницею ні садового будинку, ні земельної ділянки, а відтак у останньої відсутнє право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, власником якого вона не є.

У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до положень ч.4 ст.9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як визначено нормами ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц від 21.08.2019 зазначено, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Як роз`яснено у п.27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України», рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п.2 ст.8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Кривицька та Кривицький проти України»).

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Здійснюючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Згідно норм ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, у постановах Верховного суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 28.08.2019 у справі №487/2496/16-ц.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно норм ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань своїх вимог не надала суду доказів, які б беззаперечно підтверджували що вона є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 у СТ «Ювілейне» у с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області та доказів того, що вона за власний кошт побудувала садовий будинок.

Також, позивачем суду не надано жодного доказу про те, що відповідач ОСОБА_2 чинив або ж чинить їй перешкоди у користуванні, розпорядженні нерухомим майном. Навпаки, наданими ОСОБА_2 доказами, а саме, оглянутою в судовому засіданні книжкою члена СТ, поясненнями керівника СТ «Ювілейне», доведено, що відповідач є належним користувачем ділянки № НОМЕР_1 .

Окрім того, позивачем не надано доказів і щодо проживання у будинку АДРЕСА_1 , користування ним та, відповідно, доказів, які б свідчили про систематичність руйнування чи псування жилого приміщення ОСОБА_2 , використання його не за призначенням, або систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в одному приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, тобто не надано доказів, які б давали підстави для виселення останнього.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин справи, висновок суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_1 заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується, оскільки такий висновок зроблено судом на підставі наданих сторонами доказів, яким було надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні, а відтак відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу сторони позивача слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Александров Олексій Олександрович залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 04 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: