Справа № 464/7975/24 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/879/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянувши у м. Львові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 464/7975/24 за апеляційною скаргою Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про захист прав споживачів, -, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ФОП ОСОБА_1 про захист прав споживачів.

Позов обґрунтований тим, що 06.10.2024 між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) укладено договір роздрібної купівлі-продажу через онлайн-магазин у соціальній мережі «Instagram» та шляхом обміну електронними повідомленнями, згідно із яким продавець зобов`язався продати покупцю шкіряний жакет та спідницю загальною вартістю 18700,00 грн. відповідно до наданої продавцем розмірної сітки.

На виконання умов договору позивач здійснила передоплату у розмірі 5300,00 грн. 14.10.2024 позивач отримала товар відправлений продавцем за допомогою поштового сервісу «Нова пошта». Під час примірки у відділенні оператора поштового зв`язку вона виявила, що товар не підійшов за розміром (спідниця виявилася замалою, а жакет завеликим) та зовнішньо не відповідав заявленим продавцем зразкам, що стало підставою для відмови від отримання товару та його повернення ОСОБА_1 .

У ході проведення переговорів, продавець не зміг запропонувати покупцю для обміну товар, який би задовольнив її потреби. На інші пропозиції щодо врегулювання спору відповідач не зреагував.

Зважаючи на це, позивач відмовилася від договору та вимагала повернути сплачену суму передоплати, однак, така вимога була проігнорована, тому ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про стягнення 12208,00 грн., з яких 5300,00 грн. сума передоплати, 1908,00 грн. нустойка на підставі ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» , 5000,00 грн. моральна шкода.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 5300,00 грн. передоплати, 1908,00 грн. пені, 1000,00 грн. моральної шкоди та 2500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 814,35 грн.

Рішення оскаржила відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним. Суд першої інстанції не врахував, що між сторонами був укладений договір індивідуального пошиття одягу, а не стандартного роздрібного продажу, а відповідно, повернення товару суперечить ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів». Звертає увагу, що позивач була повідомлена про неможливіть повернення коштів, на що погодилась, що підтверджується листуванням. Відповідно до п.3 ч.5 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не має права на розірвання договору , якщо товар виготовлявся або перероблявся на його замовлення. Суд не врахував, що підстав для повернення коштів не було, оскільки товар був виготовлений відповідно до параментрів наданих позивачем. Зазначає, що позивач не надала жодних доказів про те, що у зв`язку з невиконанням договору вона зазнала моральних страждань . Щодо витрат на правову допомогу стверджує, що такий розмір є надмірним і непропропорційним до предмету спору. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове,яким у задоволенні позовних вимог відмовимти. Вирішити питання понесених судових витрат.

Представник позивача-адвокат Мазур С.В. подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що вимоги апеляційної скарги є повністю безпідставні, а рішення суду є законним та обгрунтованим. Твердження відповідачки про те, що товар виготовлявся на індивідуальне замовлення є безпідставним, оскільки не підтверджене жодними доказами, зокрема з переписки вбачається, що позивачці надавалась можливість придбати товар лише за певними зразками та відповідно до наданої відповідачкою розмірної сітки. Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивачка була попереджена про неможливість повернення коштів, а тому суд безпідставно їх стягнув суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки така умова договору є несправедливою і нікчемною, про що слушно зауважив суд першої інстанції. Суд дійшов правильного висновку про стягнення неустойки, оскільки позивачка тривалий час була позбавлена власних грошових коштів та моральної шкоди,яка спричинена протиправними діями відповідачки щодо неповернення коштів. Щодо витрат на правничу допомогу, звертає увагу, що відповідачка не надала жодного аргументованого заперечення щодо їх розміру. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. У зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції позивачка понесла витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн., що підтверджується додатковою угодою №2 до Договору про надання правової допомоги №23/10/2024 та Актом виконаних робіт від 15 квітня 2025 року,які просить стягнути з відповідачки.

Відповідачка ФОП ОСОБА_1 подала відповідь на відзив . У відповіді зазначає, що позивачка безпідставно наполягає на тому, що договір купівлі-продажу носив стандартний характер, оскільки докази додані до апеляційної скарги свідчать про те, що товар виготовлявся за індивідуальними параметрами та відповідно до побажань позивачки. Звертає увагу, що повернення товару було здійснено не з причин істотного недоліку товару, а через суб`єктивне незадоволення покупця зовнішнім виглядом та посадкою виробу, що саме по собі не є підставою для розірвання договору. Відповідач пропонувала позивачці альтернативні варіанти, що свідчить про належне виконання обов`язку добросовісного продавця, відтак підстави для задоволення позову відсутні. Просить задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову становить менше тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом ч.1-3 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Судом встановлено такі обставини.

Позивач мала намір придбати товар у мережі Інтернет, а саме у соціальній мережі «Instagram» у онлайн-магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », найменування якого змінено на « НОМЕР_3 ».

06 жовтня 2024 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом обміну електронними повідомленнями було укладено договір роздрібної купівлі-продажу товарів, а саме : шкіряного жакета вартістю 13500,00 грн. та шкіряної спідниці вартістю 5200 грн. Розмір одягу позивач обрала відповідно до розмірної сітки наданої відповідачем.

Після досягнення згоди щодо ціни та розміру обраного товару, позивач здійснила передоплату у розмірі 5300,00 грн. , що підтверджується копією платіжної інструкції №Х3РА-С0ВВ-9Н11-С69М від 06.10.2024 (Т.1; а.с. 23).

11.10.2024 відповідач за допомогою оператора поштового зв`язку «Нова пошта» відправила позивачу товар, який 12.10.2024 прибув до м. Києва до відділення №63 «Нової пошти».

14.10.2024 позивач відмовилась від посилки та повернула товар відправникові. Останній отримав повернутий товар 15.10.2024, що підтверджується трекінгом поштового відправлення №1634 (Т.1; а.с. 54-56) та визнається кожною зі сторін.

Позивач повернула товар з двох причин: він не підійшов за розміром (спідниця виявилася замалою, а жакет завеликим); він зовнішньо не відповідав заявленим продавцем зразкам.

У ході подальшого листування сторони не дійшли згоди щодо обміну товару, тому позивач висловила вимогу про повернення перерерахованої нею суми передоплати в розмірі 5300 грн., однак відповідач зазначені кошти не повернула, посилаючись на те, що про неможливість повернення коштів, а лише обмін товару позивачка була попереджена і на що погодилась.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушила вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не повернула позивачці частину сплачених коштів за товар, який не підійшов та який покупець повернула продавцю. У зв`язку з невчасним поверненням коштів, позивач має право на стягнення неустойки, а також їй завдана моральна шкода, розмір якої становить 1000 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 3 статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

У п.8 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон) вказано, що договір, укладений на відстані, це договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку.

Засоби дистанційного зв`язку електронні комунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення, інформаційні мережі, зокрема Інтернет, які можуть використовуватися для укладення договорів на відстані (пункт 11 частини 1 статті 1 Закону ).

Частиною 4 статті 13 Закону передбачено, що споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору.

До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону (частина 7 статті 13 Закону).

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону у разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. Договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), що були надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою.

Судом встановлено, що позивач отримала відправлений відповідачем товар у відділенні поштового зв`язку 14.10.2024 та у цей же день повернула його відправникові, оскільки він, згідно із її твердженнями, не підійшов за розміром (спідниця виявилася замалою, а жакет завеликим); він зовнішньо не відповідав заявленим продавцем зразкам.

Сторони не досягнули згоди щодо обміну товару, тому позивач виявила намір розірвати договір та повернути кошти.

Відмовляючи у поверненні коштів , відповідач посилалась на те, що товар виготовлявся за індивідуальним замовленням позивача, тому відповідно до п.3 ч.5 ст.13 Закону споживач не має права на розірвання договору.

Критично оцінюючи зазначене твердження , суд першої інстанції правильно зазначив, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що замовлений позивачем товар виготовлявся або перероблявся відповідачем на замовлення споживача. Твердження відповідача про те, що вона здійснювала індивідуальний пошив, є безпідставними так як товар придбався за заздалегідь підготовленими зразками відповідно до представленої розмірної сітки. Зазначене стверджується перепискою сторін.(а.с.18-19 т.1).

Згідно з п.3 ч.5 ст.13 Закону у разі коли інше не передбачено договором, споживач не має права розірвати договір, укладений на відстані, якщо:договір стосується виготовлення або переробки товару на замовлення споживача, тобто якщо товар не може бути проданий іншим особам або може бути проданий лише з істотними фінансовими втратами для продавця (виконавця).

Відповідно до ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою.

Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Відповідач не надала суду доказів того, що повернуті позивачкою речі були наділені властивими тільки їм ознаками, що вирізняли їх з -поміж інших однорідних речей, а також доказів того, що товар не може бути проданий іншим особам.

Згідно з ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням.

Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем.

Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром, або відтворений на дисплеї програмного реєстратора розрахункових операцій (дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій) QR-код, що дає змогу споживачеві здійснювати його зчитування та ідентифікацію з розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому містяться, або надісланий електронний розрахунковий документ на наданий споживачем абонентський номер чи адресу електронної пошти.

Перелік товарів, що не підлягають обміну (поверненню) з підстав, зазначених у цій статті, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. Продавець зобов`язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару.

При розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Товар , який мала намір придбати позивачка не входить в перелік товарів, які не підлягають обміну. У зв`язку з тим, що сторони не досягли згоди щодо обміну товару, позивачка виявила бажання одержати назад гроші, що передбачено ч.2 ст.9 Закону, тому відповідач повинна була повернути гроші позивачці.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підставність позовних вимог в частині стягнення коштів в сумі 5300 грн. сплачених як передплата за товар.

Щодо неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач повернула товар відповідачу 14 жовтня 2025 року, відтак договір вважається розірваним, саме із зазначеної дати, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення неустойки за період з 15 жовтня 2024 року до дати звернення до суду 19 листопада 2024 року в розмірі 1 відсотка вартості товару, що становить 1908,00 грн.

Згідно з ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Щодо моральної шкоди.

Відповідно до ч.1,2 ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із частиною 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Абзацом 2 частини 3 статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стягуючи моральну шкоду в розмірі 1000 грн., суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача, позивач тривалий відрізок часу була позбавлена власних грошових коштів. Відповідач безпідставно відмовляла у задоволенні вимог позивача про повернення коштів, а неможливість позивача ефективно захистити свої порушені права у способи, які передбачені законом, та викликане цим відчуття несправедливості та правової незахищеності від недобросовісних дій відповідача викликало в позивача значні душевні хвилювання та стрес. Їй довелось прикласти додаткових зусиль задля відновлення свого фінансового становища шляхом звернення за допомогою до адвоката, а згодом до суду для вирішення спору.

Визначений судом розмір моральної шкоди, відповідає принципам розумності та справедливості.

Щодо витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги не містять жодних спрсотувань висновків суду.

Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 2`500,00 грн. суд першої інстанції надав детальну оцінку наданим доказам та з врахуванням критерію розумності та справедливості стягнув зазначену суму.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом першої інстанції при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу враховані зазначені вимоги закону, тому підстав для зміни чи скасування рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.

Щодо витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені чи мають бути понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 зробила висновок про те, що: «витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини друга статті 137 ЦПК України) При прийнятті рішення щодо відшкодування витрат на правову допомогу слід керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат».

На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції , сторона позивача надала додаткову угоду до Договору про надання прпавової допомоги №23/10/2024 року та акт виконаних робіт від 15 квітня 2025 року.

Надавши оцінку зазначеним доказам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що необхідними та дійсними витратами є підготовка відзиву на апеляційну скаргу, однак кількість витраченого часу, а саме 5 год.30 хв. є надто завищеною, тому суд дійшов висновку, що стягненню підлягає 2400 грн., тобто 2 год. роботи по 1200 грн. за 1 годину, що є співмірним та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Інші витрати зазначені в акті не були необхідними, зокрема підготовка клопотань про залишення апеляційної скарги без руху, оскільки вирішення питання про залишення апеляційної скарги без руху входить до компетенції суду.

Дослідження та аналіз апеляційної скарги, дослідження та аналіз ухвали про відкриття апеляційного провадження входять до підготовки відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до пп.в п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом першої інстанції всебічно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1;375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 2400,00 грн.(дві тисячі чотириста грн.) витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 вересня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк