П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня2025 року м. Київ

Справа № 755/2172/25

Провадження: № 22-ц/824/13525/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Притуляка Олега Вячеславовича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року, постановлену під головуванням судді Яровенко Н. О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь 50 % доходів від заняття підприємницькою діяльністю під час шлюбу, за період з 24.09.2004 року по 07.03.2023 року. Стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

У квітні 2025 року адвокат Притуляк О. В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, визнання права власності на частину земельної ділянки та поділ майна подружжя, в якому просив:

- визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0161 площею 0,0344 га від 21.06.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовим Г. В., зареєстрованим в реєстрі за №1504, недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції;

- визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0162 площею 0,0344 га від 21.06.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовим Г. В., зареєстрованим в реєстрі за №1506, недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0161 площею 0,0344 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0344 га;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0162 площею 0,0344 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0344 га;

- залишити у власності ОСОБА_2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0161 площею 0,0344 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0344 га та частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0162 площею 0,0344 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0344 га;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 % доходів від підприємницької діяльності під час шлюбу, за період з 24.09.2004 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, визнання права власності на частину земельної ділянки та поділ майна подружжя.

Повернуто матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, визнання права власності на частину земельної ділянки та поділ майна подружжя, позивачу.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Притуляк О. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого судового рішення, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що за вимогами первісного позову ОСОБА_2 просить суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 50 % доходів від зайняття підприємницькою діяльністю під час шлюбу, з 24.09.2004 року по 07.03.2023 року, а за вимогами зустрічного позову ОСОБА_1 , зокрема, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 % доходів від зайняття підприємницькою діяльністю під час шлюбу, за період з 24.09.2004 року, тобто, вимоги є взаємопов`язаними. Задоволення однієї з них може призвести до відмови у іншій вимозі, або суттєво вплинути на задоволення первісного позову, або до здійснення заліку таких вимог. Суд першої інстанції проігнорував вимоги ст. 193 ЦПК України, слідуючи надмірному формалізму, позбавив ОСОБА_1 її права на судовий захист, оскільки її вимоги про поділ доходів її колишнього чоловіка не будуть розглядатись в межах однієї справи.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у прийнятті зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги за вказаними позовами не взаємопов`язані, прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом лише ускладнить вирішення справи, а тому їх спільний розгляд є недоцільним. Розгляд зустрічної позовної заяви має розглядатися за правилами виключної підсудності Бородянським районним судом Київської області.

Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

В ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Положеннями ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За своєю суттю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом.

За приписами ч. 2 ст. 193 ЦПК України умовами прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Статтею 193 ЦПК України передбачено, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним не є обов`язком суду, що розглядає справу, а навпаки відноситься до його дискреційних повноважень, при цьому, сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу як суд першої інстанції.

Так, суд при вирішенні питання щодо прийняття до розгляду зустрічного позову повинен виходити з того, що наявність підстав, передбачених законом як умови прийняття зустрічного позову, свідчать про наявність певного зв`язку між первісною і зустрічною вимогами. Відсутність такого зв`язку не виправдала б можливість спільного розгляду цих вимог в одному процесі.

Доцільним є сумісний розгляд первісного і зустрічного позову, якщо задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Отже, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову, шляхом подання зустрічного позову.

Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

Таким чином, суд приймає зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, якщо вони прямо взаємопов`язані між собою і спільний їх розгляд є доцільним.

Предметом спору у цій справі є поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Зважаючи на те, що обидва позови взаємопов`язані, оскільки виникають з одних правовідносин щодо поділу майна подружжя (сімейних правовідносин), спільний їх розгляд є доцільним, так як при вирішенні спору про поділ майна подружжя суди мають встановити обсяг спільно нажитого майна, тому висновок суду про повернення зустрічної позовної заяви позивачу з підстав не пов`язаності заявлених вимог є помилковим.

Колегія суддів звертає увагу на те, що первісний та зустрічний позов є взаємопов`язаними між собою і їх спільний розгляд сприятиме правильному вирішенню спору.

Проте, згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до ч. 6 ст. 30 ЦПК України зустрічний позов та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, незалежно від їх підсудності пред`являються в суді за місцем розгляду первісного позову. Це правило не застосовується, коли відповідно до інших визначених у цій статті правил виключної підсудності такий позов має розглядатися іншим судом, ніж тим, що розглядає первісний позов.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.п. 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності. До таких позовів відносяться позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

З огляду на викладене, вбачається, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна та стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною умов договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Так, із змісту прохальної частини зустрічної позовної заяви вбачається, що спільне нерухоме майно подружжя, яке просить поділити позивач за зустрічним позовом територіально знаходиться у Бородянському районі Київської області.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 506/33/19.

Оскільки, предметом зустрічного позову, є, зокрема, нерухоме майно, для якого положеннями ст. 30 ЦПК України встановлена виключна підсудність, тому вимоги щодо поділу земельних ділянок мають розглядатися за привалами виключної підсудності за місцем знаходження земельних ділянок.

Суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про те, що спір виник щодо поділу спільного майна подружжя, яке територіально знаходиться в Бородянському районі Київської області, предметом є нерухоме майно, а тому прийняття зустрічного позову призведе до порушення правил виключної підсудності, при цьому, помилково вважав, що вимоги за вказаними позовами не взаємопов`язані.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про зміну оскаржуваного судового рішення шляхом виключення із мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції висновку суду про те, що вимоги за вказаними позовами не взаємопов`язані, а відтак ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року підлягає зміні, а апеляційна скарга адвоката Притуляка О. В. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Притуляка Олега Вячеславовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції висновок суду про те, що вимоги за вказаними позовами не взаємопов`язані.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура