КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/4738/24 Головуючий у І інстанції - Сіромашенко Н.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/3339/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання, а також стягнення моральної шкоди, -

установив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання, а також стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року його позов до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо не проведення перерахунку та виплати йому пенсії з 01 квітня 2019 року на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18 листопада 2020 року №222/4/164/239/824; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату йому пенсії на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18 листопада 2020 року №222/4/164/239/824, починаючи з 01 квітня 2019 року, з урахуванням виплаченого, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказував, що новий розмірі пенсійного забезпечення відповідачем був розрахований на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 за №222/4/164/239/824 від 18 листопада 2020 року, а саме виплата відповідачем була розпочата лише починаючи з 01 вересня 2022 року.

Зазначав, що відповідачем і досі не виплачено належні йому грошові кошти за період з 01 квітня 2019 року по 31 серпня 2022 року.

Тобто, відповідачем рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва по справі №640/1195/21 виконано лише частково, оскільки вказане рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року зобов`язувало відповідача здійснити виплату пенсії позивачу починаючи з 01 квітня 2019 року.

Вказував, що він звернувся до відділення Ощадбанку, через яке отримує виплати з пенсійного забезпечення, з проханням надати інформацію про помісячний розмір пенсійних виплат за минулі роки.

У відповідь на вказаний запит, він отримав виписку по картковому рахунку, на підставі якої у нього з`явилась можливість провести розрахунки помісячної заборгованості відповідача за період з 01 квітня 2019 року по 31 серпня 2022 року.

08 травня 2023 року він звернувся до відповідача з досудовою вимогою для добровільної виплати окремим платежем заборгованості з пенсійних виплат у сумі 263051,88 грн. за період з 01 квітня 2019 року по 31 серпня 2022 року.

Зазначав, що станом на день подання позову відповідач не перерахував йому на його пенсійний рахунок грошові кошти у сумі 263051,88 грн., у відповідності до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року по справі №640/1195/21.

За таких оставив, з огляду на зазначене, вважав, що у зв`язку з невиконанням рішення суду, він звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення штрафних санкцій у виді 3% річний та інфляційних втрат внаслідок заборгованості, яка склалася з невиплати пенсії у належному розмірі.

Крім того, вважав, що відповідач повинен в якості компенсації завданої йому моральної шкоди, має сплатити на його користь 100% від розрахункової частини майнової ціни позову, тобто 122143,13 грн.

У зв`язку з чим, він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Просив суд, стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 104898,53 грн., в якості сплати за інфляційні збитки за період 01 квітня 2019 року по 31 березня 2023 року.

Стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 17244,61 грн., в якості сплати трьох відсотків річних за період з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2023 року.

Стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 122143,14 грн., в якості сплати за моральну шкоду за період з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2023 року, пов`язану з тривалим, більше 23 місяців, невиконанням рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року по справ №640/1195/21.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що незалежно від того, чи є в рішенні суду обрахована/нарахована певна сума до виплати, чи такої суми не нараховано, у будь-якому випадку заборгованість з недоплати пенсії є грошовим зобов`язанням.

Крім того, вказує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, тобто він у своє позові посилається на практику Верховного Суду про компенсацію моральної шкоди від 17 червня 2023 року, в той час як суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилається на практику ВСУ про відшкодування моральної шкоди, датовану 1995 року.

Таким чином, суд першої інстанції керувався нормативно-правовою базою практично 30-ти річної давності.

Просив суд, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст. 369 ЦПК України(в редакції чинній на момент подачі апеляційної скарги), апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що08 листопада 2021 року рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №640/1195/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо не проведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18 листопада 2020 року №222/4/164/239/824.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18 листопада 2020 року №222/4/164/239/824, починаючи з 01 квітня 2019 року, з урахуванням виплаченого.

В задоволенні решти позовних вимог відмовленою.

Стягнуто за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 800 грн.

Рішення набрало законної сили 21 лютого 2022 року.

Позивач надав розрахунок про стягнення відсотків, на підставі ст.625 ЦК України, за несвоєчасну виплату відповідачем грошового зобов`язання за період з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2023 року, яка становить 122143,14 грн., та включає в себе інфляційні збитки 104898,53 грн. та 17244,61 грн. - 3% річних.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року суд не визначив конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що таке зобов`язання не є грошовим.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку і про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди за недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки позивач не надав жодного доказу, який міг би підтвердити сам факт спричинення йому моральної шкоди ГУ ПФУ в м. Києві та жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього відповідно до закону (ч.2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду (пункти 1, 2, 8 ч.1 ст.4 КАС України).

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п. 17 ч.1 ст. 4 КАС України, публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Предметом цього позову є стягнення безпідставно збереженого майна позивача - коштів пенсії, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання рішень адміністративного суду.

Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 263 КАС України, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Отже, на правовідносини щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до ч.5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних, передбачене ст. 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18, провадження №14-158цс20, дійшла висновку про те, що ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

За результатом аналізу ч.5 ст. 21, ч.1 ст.19 КАС України у їх поєднані можна дійти висновку, що юрисдикція спору про відшкодування моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про відшкодування моральної шкоди в одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Ураховуючи те, що спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, провадження №14-435цс18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, ураховуючи акцесорний характер визначених ста. 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених вказаною статтею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди у зв`язку із порушенням порядку здійснення повноважень органом влади визначається за правовою природою правовідносин, а також виходячи з того, чи пред`явлена вимога про відшкодування моральної шкоди в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, провадження № 14-158цс20, від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16, провадження № 14-556цс19.

Європейський суд з прав людини у справі «Дія 97» проти України» (заява № 19164/04, рішення від 21 жовтня 2010 року, пункт 47) вказував, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справах «Каньєте де Хоньї проти Іспанії» (), заява № 55782/00, п. 36, ECHR 2002-VIII; «Гору проти Греції» (№ 3) (Gorou v. Greece (no. 3)), заява № 21845/03, п. 27, від 22 червня 2006 року; «Михолапа проти Латвії» (Miholapa v. Latvia), зава № 61655/00, п. 24, від 31 травня 2007 року, та «Андрєєва проти Латвії» (Andrejeva v. Latvia) [ВП], заява № 55707/00, п. 99, ECHR 2009-...).

З огляду на викладене, апеляційний суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України та усталену практику щодо їх застосування, що відповідає принципу юридичної визначеності.

Із огляду на викладені норми матеріального права, установивши, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року у справі №640/1195/21, колегія суддів приходить до висновку, що даний спір виник унаслідок несвоєчасного виконання судового рішення у адміністративній справі, а тому вимоги позивача підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що провадження в даній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вимоги позивача підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ чітко визначив поняття «суд, встановлений законом». Зокрема, у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 т а № 29465/04) суд зазначив з посиланням на прецедентну практику, що термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом, а фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», Комісія висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Отже, суди не вправі діяти всупереч нормам процесуального права, яке передбачає лише певні дії у деяких випадках.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18.

Що стосується вимоги апелянта про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги з судді Шевченківського районного суду м. Києва, колегія суддів зазначає, що у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір стягується не з суду чи судді, а розподіляється між сторонами за результатами розгляду справи по суті позовних вимог.

Згідно із п. 4 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із постановленням нового, яким провадження у справі закрити, роз`яснивши позивачу право протягом десяти днів із дня отримання постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якої віднесено розгляду такої справи.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 369, п. 4 ч. 1 ст.374, ч. 1, 2 ст. 377, ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання, а також стягнення моральної шкоди закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому він має право звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією протягом десяти днів з дня отримання копії даної постанови.

Попередити про те, що у разі неподання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, після закінчення строку на її подання, матеріали справи будуть повернуті до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба