ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 569/10609/22

провадження № 61-14485св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2023 року у складі судді Панаса О. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року у складі колегії суддів Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення стягненого за виконавчим написом майна.

Позов мотивовано тим, що нотаріус під час вчинення оспорюваного виконавчого напису належним чином не переконався у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, та в тому, що іпотекодержателем позивачу надіслано повідомлення - письмову вимогу про усунення порушень, чим порушено норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до яких стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Виходячи з наведеного, позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 537, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Бондар І. М. 04 березня 2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 06 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року, позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав виконавчий напис від 04 березня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Бондар І. М.та зареєстрований у реєстрі за № 537, таким, що не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, керувався тим, що Рівненський районний суд Рівненської області заочним рішенням від 23 вересня 2013 року стягнув з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06/1 у розмірі 271 971,01 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) від 29 вересня 2010 року складає 2 151 290,70 грн. Отже, вказаним судовим рішенням уже встановлено існування заборгованості станом на 08 вересня 2010 року, яка була стягнена за рішенням суду.

З урахуванням того, що заборгованість стягнено до закінчення строку дії кредитного договору, тобто такий договір було розірвано достроково, визначена судом сума боргу за кредитним договором є остаточною і надалі не може змінюватися, а кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім цього, суди керувалися тим, що стягнення за спірним виконавчим написом відбулося з метою погашення заборгованості, яка складалася з пені та штрафу,

що, враховуючи норми статті 61 Конституції України та статті 549 ЦК України, не може застосовуватися одночасно, оскільки такий підхід призведе до застосування подвійної цивільно-правової санкції за одне правопорушення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 жовтня 2023 року ОСОБА_2 через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року, в якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц та постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15.

Вказує, що стягнення за спірним виконавчим написом нотаріуса вже відбулося, ОСОБА_2 стала переможцем електронних торгів у виконавчому провадженні

ВП № 65513098 щодо реалізації нерухомого майна - приміщення будинку (побутові приміщення літ «А-3»), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , який є майновим поручителем за його зобов`язаннями перед АТ КБ «ПриватБанк» згідно з кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а також майновим поручителем ОСОБА_3 за її зобов`язаннями перед АТ КБ «ПриватБанк» згідно із кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06/1.Отже, неможливо визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса, який вичерпав свою дію фактичним його виконанням, та у зв`язку із закінченням виконавчого провадження з реалізації нерухомого майна.

Висновок судів про те, що приватний нотаріус не переконалася в тому, що іпотекодержателем надіслано повідомлення - письмову вимогу про усунення порушень, є безпідставним, оскільки відповідна вимога направлялася на адресу позивача 17 листопада 2018 року, тобто не менше ніж за тридцять днів до вчинення виконавчого напису нотаріуса 04 березня 2019 року.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 не спростував належними і допустимими доказами те, що сума заборгованості за кредитним договором від 11 січня 2008 року на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яку запропоновано до стягнення, а доводи позивача про часткову сплату заборгованості за кредитним договором не підтверджені належними доказами.

Інші учасники справу не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті

389 ЦПК України.

28 листопада 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 18 серпня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що приватним нотаріусом Бондар І. М. 04 березня 2019 року вчинено виконавчий напис № 537 щодо звернення стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно - приміщення будинку (побутові приміщення літ «А-3»), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , який є майновим поручителем ОСОБА_3 за його зобов`язаннями перед АТ КБ «ПриватБанк» згідно з кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 .

За спірним виконавчим написом звернено стягнення на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на суму 173 569,12 дол. США, заборгованість за відсотками - 448 030,00 дол. США; пеня - 778 671,43 дол. США; штраф - 70 013,53,53 дол. США, а всього 1 470 284,00 дол. США.

Рівненський районний суд Рівненської області заочним рішенням від 23 вересня 2013 року у справі № 2-863/11 позовПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06/1 задовольнив. Стягнув грошові кошти у розмірі 271 971,01 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29 вересня 2010 року складає 2 151 290,70 грн. Рішення набрало законної сили та було звернено до виконання.

У справі № 2-863/11 встановлено, що відповідно до кредитного договору від 11 січня 2008 року № 0801/06/1 відповідачка ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 185 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим строком повернення 10 січня 2018 року.

Станом на 08 вересня 2010 року заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06/1 становила 271 971,01 дол. США, у тому числі:

178 148,84 дол. США - заборгованість за кредитом; 66 733,79 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 14 107,28 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 31,61 дол. США - штраф (фіксована частина); 12 949,50 дол. США - штраф (процентна складова).

За договором іпотеки від 11 січня 2008 року № 0801/06/І, укладеним між АТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 117, нерухоме майно - приміщення будинку (побутові приміщення літ «А-3»), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , передано в іпотеку АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до інформації, наданої суду, АТ КБ «ПриватБанк» надсилало листи ОСОБА_3 про те, що розмір загальної заборгованості станом на 14 січня 2019 року складає 40 709 194,41 грн, та ОСОБА_1 про те, що розмір загальної заборгованості станом на 14 січня 2019 року складає 33 473 509,14 грн. Доказів отримання боржниками вказаних листів суду не надано.

21 травня 2021 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - державний виконавець) Корольчук Н. І. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65513098 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 537 щодо звернення стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» нерухомого майна - приміщення будинку (побутові приміщення літ «А-3»), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , який є майновим поручителем за його кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «ПриватБанк» згідно з кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , а також майновим поручителем ОСОБА_3 за кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «ПриватБанк» згідно із кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06/1.

28 травня 2021 року державним виконавцем Корольчук Н. І. у межах виконання виконавчого напису нотаріуса № 537 прийнято постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з актом про реалізацію предмета іпотеки від 09 лютого 2022 року, складеним державним виконавцем Корольчук Н. І. у межах виконання виконавчого провадження ВП № 65513098, відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 19 січня 2022 року № 566831 ДП «Сетам» реалізовано предмет іпотеки,

а саме: приміщення будинку побутових приміщень, загальною площею 391,4 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем торгів визнано ОСОБА_2 , майно придбане за ціною 1 918 643,37 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Наведеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають з огляду на таке.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення нотаріусом виконавчого напису) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на час вчинення нотаріусом виконавчого напису) (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті

34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно із статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до норми цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить аналогічні правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року

№ 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

У цій справі суди, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, керувалися тим, що Рівненський районний суд Рівненської області 23 вересня 2013 року ухвалив заочне рішення у справі № 2-863/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнув

з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06/1 у розмірі 271 971,01 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29 вересня 2010 року складає 2 151 290,70 грн. Тобто цим судовим рішенням уже встановлено розмір заборгованості станом на 08 вересня 2010 року, яка стягнута за рішенням суду. Заборгованість стягнута до закінчення строку дії договору кредиту, тому такий договір було розірвано достроково, визначена сума боргу за кредитним договором є остаточною і надалі не може змінюватися, а кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Суди вказали, що стягнення за спірним виконавчим написом відбувалося

на погашення заборгованості, яка складалася з пені та штрафу, що, враховуючи норми статті 61 Конституції України та статті 549 ЦК України, не може застосовуватися одночасно, оскільки такий підхід призведе до застосування подвійної цивільно-правової санкції за одне порушення.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов, керувалися відсутністю безспірності заборгованості, яку було запропоновано до стягнення за виконавчим написом нотаріуса.

Щодо безспірності вимог кредитора

Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена як Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про іпотеку».

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами першою, другою статті 35 цього Закону визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у згаданому Переліку документів.

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Також на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати та бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів .

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень, письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору щодо заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача, з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278 гс18), ухвалених у подібних правовідносинах.

Згідно із статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зазначено, що: «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів».

За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання (пункт 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, провадження № 14-265цс18).

У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Крім того, належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладення відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 29 вересня 2020 року справа № 757/13243/17, провадження № 14-719цс19).

З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що Рівненський районний суд Рівненської області заочним рішенням від 23 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, стягнув із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 0801/06/1 у розмірі 271 971,01 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом від 29 вересня 2010 року складає 2 151 290,70 грн, та те, що доказів отримання вимоги про погашення заборгованості, матеріали справи не містять, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки

у вказаному рішенні вже було встановлено розмір заборгованості станом на 08 вересня 2010 року, тому з ухваленням судового рішення про стягнення кредитної заборгованості право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися, а кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Суди, встановивши, що станом на 08 вересня 2010 року заборгованість за кредитним договором становить 271 971,01 дол. США, у тому числі: 178 148,84 дол. США - заборгованість за кредитом; 66 733,79 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 14 107,28 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 31,61 дол. США - штраф (фіксована частина); 12 949,50 дол. США - штраф (процентна складова), обґрунтовано виснували, що сума, яку запропоновано задовольнити як вимоги банку та яка зазначена у спірному виконавчому написі, у розмірі 1 470 284,08 дол. США, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 173 569,12 дол. США; заборгованості за процентами - 448 030,00 дол. США; пені - 778 671,43 дол. США; штрафу - 70 013,53,53 дол. США, не є безспірною, що виключає можливість вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада

2018 року у справі № 465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц та постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними.

Так, у справі № 465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18) Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Сихівського ВДВС Львівського МУЮ, ПП «Нива-В.Ш.», ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання прилюдних торгів недійсними.

У справі № 522/10127/14 (провадження № 14-428цс18) судом касаційної інстанції розглядався спір за позовом ТОВ «ВКФ «Прометей-Південь» до ПП «Нива-В.Ш.», відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_1 про визнання прилюдних торгів та виданого на їх підставі свідоцтва про придбання майна недійсними.

У справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір за позовом ПП «Перспектива» до приватного нотаріуса, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ТОВ «Владо», про визнання нотаріальної дії незаконною та скасування нотаріального акта.

У справі № 6-158цс15 розглядався спір за позовом ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ПАТ «Омега Банк», треті особи: відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, опікунська рада Дніпровського району м. Києва, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Верховний Суд України, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2014 року, керувався тим, що встановивши, що банком нотаріусу надано всі необхідні документи на підтвердження безспірності заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень та іпотечну вимогу, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові. Лише та обставина, що зазначена більша сума заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні банку, не свідчить про наявність спору. Крім того, в повідомленні зазначалося, що загальна сума заборгованості змінюється щоденно у бік збільшення залежно від тривалості затримки сплати боргу.

Таким чином, порівнювані правовідносини не є подібними, різняться підставами

і предметами позовів, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір. Тому посилання на висновки, викладені у зазначених вище постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, є нерелевантними.

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Доводи заявниці про те, що неможливо визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса, який вичерпав свою дію внаслідок його виконанням

та закінченням виконавчого провадження з реалізації нерухомого майна не заслуговують на увагу, оскільки це не є перешкодою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та не спростовує висновків судів про те, що сума заборгованості, зазначена у спірному виконавчому написі нотаріуса, не є безспірною.

Інші доводи касаційної скарги висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого суду, надав відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин.

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення ЄСПЛ у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE» від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «HIRVISAARI v. FINLAND» від 27 вересня 2001 року, заява № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої

та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачВ. В. Сердюк

СуддіВ. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська