Справа № 202/7883/25
Провадження № 2-з/202/61/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
УХВАЛА

29 серпня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Бєсєди Г.В., за участю секретаря Голєва А.А., розглянувши заяву керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра про забезпечення позову у справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки у розмірі 868 766, 62 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпра звернувся керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра із заявою про забезпечення позову в справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки у розмірі 868 766, 62 грн.

В обґрунтування поданої заяви зазначив, що Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено, що по проспекту Слобожанському, 100-Д в місті Дніпро знаходиться земельна ділянка загальною площею 0,339 га з кадастровим номером :04:102:0038, яка перебуває в комунальній власності.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, по АДРЕСА_1 розташоване нерухоме майно нежитлове приміщення загальною площею 347,8 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101). 11.04.2019 Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради 03.05.2024 здійснено обстеження земельної ділянки комунальної форми власності з кадастровим номером :04:102:0038, за результатами якого складено акт №03/05/24-К.

Моніторингом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що 18.06.2025 року укладено договір оренди землі, по фактичному розміщенню нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :04:102:0038, міською радою та ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 фактично використовувала з 01.01.2021, тоді як договір оренди землі укладено 18.06.2025. ОСОБА_1 зареєструвавши за собою право власності на нерухоме майно загальною площею 347, 8 кв.м., яке знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,339 га., використовує земельну ділянку без укладеного договору оренди, за відсутності державної реєстрації права на земельну ділянку, відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України та зберігає кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою та протиправно позбавляє територіальну громаду міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права на отримання доходу у вигляді орендної плати, грубо порушує права територіальної громади у сфері дотримання законного порядку платного користування земельною ділянкою комунальної власності та належної реєстрації такого права.

Предметом спору є стягнення до місцевого бюджету міської ради значної суми коштів в розмірі 868 766,62 грн., від сплати яких відповідач упродовж тривалого часу безпідставно ухиляється. Враховуючи вказане, Дніпровська міська рада позбавлена можливості використати фактично належні їй грошові кошти на користь мешканців міста, тим більш в умовах воєнного стану. Зокрема, вказані грошові кошти могли бути спрямовані на посилення сил оборони та відновлення міських об`єктів, пошкоджених внаслідок воєнних дій. Таким чином, у цьому випадку позовні вимоги спрямовані, перш за все, на задоволення потреб територіальної громади міста Дніпра.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на даний час, за відповідачем зареєстровано на праві приватної власності нежитлову будівлю загальною площею 347,8 кв.м., яка розташована на АДРЕСА_1 . Беручи до уваги, що прокурор звернувся до суду з позовною вимогою майнового характеру, судове рішення у разі задоволення якого вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист або поновлення чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, відсутність на цей час будь-яких доказів дій відповідача - ОСОБА_1 , які могли підтвердити її наміри здійснити відчуження належного на праві власності нерухомого майна, не спростовує наявності можливості відчужити нерухоме майно у будь-який час, якщо не вжити заходи забезпечення позову, що в подальшому може призвести до ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених прав або інтересів держави в межах цієї справи. Крім того, несплата відповідачем впродовж тривалого часу, а саме з 01.01.2021 по 24.10.2024 року, за користування земельною ділянкою комунальної власності за вказаною адресою може свідчити про наміри відчуження в подальшому зазначеного майна та ухилення від сплати коштів, які відповідач мав би сплатити за користування земельною ділянкою. Водночас, згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 09.06.2023 у справі №37з-23 можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалено на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 , маючи зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 347,8 кв.м., не обмежена в розпорядженні вищевказаним нерухомим майном та відсутністю заборони на здійснення реєстраційних дій щодо вказаного об`єкту, може призвести до відчуження нерухомого майна з метою утруднення чи неможливості виконання рішення суду у справі за позовом прокурора, що в свою чергу свідчить про наявність підстав, визначених ст.ст. 149, 150 ЦПК України для забезпечення позову прокурора.

Суд, дослідивши зміст заяви про забезпечення позову, матеріали цивільної справи, приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

За ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Метою забезпечення позову, згідно є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Водночас, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 зазначено, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість відчужувати власне нерухоме майно.

Відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом заборони вчиняти певні дії та забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 з 04.05.2019 є власником нежитлової будівлі, загальною площею 347,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкту нерухомості від 28 серпня 2025 року, асаме нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оціночна вартість об`єкту оцінки складає 1 172 895,45 грн.

Отже, розглянувши заяву про забезпечення позову, суд, пересвідчившись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову; з`ясувавши обсяг позовних вимог, відомості про власника спірного майна, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, приходить до висновку про необхідність забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти дії, спрямовані на відчуження нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас прокурором не доведені підстави для заборони ОСОБА_1 вчиняти інші дії, які зазначені у заяві, а саме здійснювати дії щодо передачі в оренду зазначеного майна.

Суд зазначає, що захід забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження нежитлового приміщення не призведе до незворотних наслідків для ОСОБА_1 , є співмірним, достатнім та ефективним способом забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 151-153, 258-261 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра про забезпечення позову у справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки у розмірі 868 766, 62 грн. задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо відчуження нерухомого майна, а саме: А-1-нежитлова будівля, загальною площею 347, 8 кв.м., яке розташоване по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда