П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Миколаїв

справа №489/7413/24

провадження №22-ц/812/1511/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О. М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Інгульського районного суду м.Миколаєва від 16 червня 2025 року, ухвалене об 11 год 58 хв під головуванням судді Коваленка І. В. у приміщенні суду у м. Миколаєві, повний текст якого складено 24 червня 2025 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_2 подав до суду позов до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей: Апполінарії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з ним за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 вказував, що 14 вересня 2018 року Ленінським (зараз Інгульський) районним судом м.Миколаєва було ухвалено рішення про визначення його участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними без участі та присутності матері ОСОБА_3 .

З весни 2021 року ОСОБА_3 не виконує вказане рішення суду, чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми, не приймає від нього матеріальне забезпечення на утримання дітей.

За припущеннями позивача відповідачка вчиняє дії на шкоду дітям, а саме погрожує їм застосуванням різних видів покарання, вимагає припинити спілкування з батьком, не лікує дітей, забороняє їм займатися спортом. Також він вказував, що відповідачка відібрала у дітей куплені позивачем два мобільні телефони та у старшої доньки кросівки.

У 2022 році відповідачка без дозволу позивача вивезла дітей за кордон. Втаємничення нинішнього місця знаходження дітей, їх стану та безпеки викликають у позивача підозру, що діти вивезені в країни з розвиненим сексуальним насильством щодо дітей.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_2 просив задовольнити його позовні вимоги, вказуючи на те, що ним створені належні умови для проживання дітей.

Позиція відповідачки у суді першої інстанції

Відповідачка заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_2 . Вона вказувала, що вимушена була разом з дітьми виїхати до Німеччини, оскільки проживання в Україні під час воєнного стану несе загрозу для життя та здоров`я дітей через масовані ракетні обстріли. Виїзд дітей за межі України відбувся відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України в умовах воєнного стану в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків. Мешкаючи за кордоном разом з матір`ю, діти забезпечені усім необхідним: житлом, харчами, одягом. Вони відвідують шкільні та позашкільні заклади, спортивні гуртки, вивчають мову, спілкуються зі своїми однолітками. Дітям створені умови для всебічного та гармонійного розвитку. Позовні вимоги ОСОБА_2 , на думку відповідачки, зводяться до переміщення дітей у небезпечне середовище, а саме до міста Миколаєва, який постійно знаходиться під обстрілами, де навчання проходить в режимі онлайн або у бомбосховищах, де перебування дітей на вулицях, вдома та в інших приміщеннях є небезпечним для їх життя та здоров`я.

Також відповідачка наголошувала на тому, що діти з 2017 року мешкають разом з матір`ю. Позивач має іншу сім`ю, в якій народилося троє дітей. Позивач не має власного житла, не має достатнього заробітку для утримання шістьох дітей. З огляду на інтереси дітей, які переважають над інтересами і бажаннями позивача, вважала, що відсутні підстави для визначення міста проживання дітей разом з батьком.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Інгульського районного суду м.Миколаєва від 16 червня 2025 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволені позову.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказував, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи, які доводять, що відповідачка не належним чином виконує батьківські обов`язки, у тому числі забороняє дітям спілкуватися з батьком, не виконує рішення суду про визначення способу спілкування позивача з дітьми, що має наслідком негативний вплив на дітей та їх розвиток.

Доводи інших учасників справи

Відповідачкою через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони перебували у шлюбі з 01 липня 2009 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 травня 2017 року шлюб було розірвано.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розірвання шлюбу між сторонами діти залишилися проживати разом з матір`ю.

ОСОБА_2 у жовтні 2017 року уклав новий шлюб, під час якого в нього народилося ще троє дітей: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6

ОСОБА_3 є співвласницею трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (1/7 частка) та власницею трикімнатної квартири АДРЕСА_3 (1/1 частка).

Докази наявності у власності чи оренді позивача житла у справі відсутні.

Згідно з рішенням Ленінського (зараз Інгульський) районного суду м. Миколаєва від 30.03.2023, яке набрало законної сили 30.04.2023, з ОСОБА_2 з 30 квітня 2023 року на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання дітей Апполінарії, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у розмірі 1/5 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві №73243 від 02.06.2025 ОСОБА_2 станом на квітень 2025 року мав заборгованість по аліментам на утримання дітей на суму 114 949,50 грн, яка існувала з квітня 2023 року. Станом на 03.06.2025 заборгованість відсутня, переплата становить 4493,84 грн.

Відповідно до відповіді Державної податкової служби України на запит від 07.03.2025 розмір доходів ОСОБА_2 за 2024 рік, отриманих від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України становив 55 932,71 грн; від Професійної спілки працівників Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз 979,50 грн; від Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради 6000 грн.

Рішенням Ленінського (зараз Інгульський) районного суду м. Миколаєва від 14.09.2018, яке набрало законної сили 27.10.2018, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 16.11.2018, визначено участь ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без участі та присутності матері ОСОБА_3 наступним чином: кожного першого та третього тижня місяця з 18 години п`ятниці по 19 годину неділі; перша половина весняних, осінніх та зимових канікул; з 01 по 15 липня, з 01 по 15 серпня під час літніх канікул; у святкові дні, а також на другий день після дня народження дитини або за домовленістю обох батьків у день народження дитини. У разі неможливості побачень з дитиною у визначений день, батько повідомляє матір про дані зміни. У випадку хвороби дитини, незадовільних погодних умов, за взаємною згодою батьків допускається перенесення зустрічі з дитиною. Під час спілкування з дитиною батько та мати зобов`язані створювати умови, які не шкодять життю та здоров`ю, а також моральному стану дитини, не перешкоджати в спілкуванні з дитиною іншому з батьків.

Крім того, вказаним рішенням встановлено право ОСОБА_2 спілкуватися з дітьми засобами телефонного та іншого засобу зв`язку, право безперешкодно відвідувати навчальні, дошкільні заклади, де навчаються, виховуються діти.

У дні визначені для спілкування та виховання ОСОБА_2 особисто забирає та особисто повертає дітей за місцем проживання матері.

За умови попередження матері не менш ніж за одну добу та її згоди надана можливість спілкування батька ОСОБА_2 з дітьми у будні дні поза навчальним часом.

Батькам надано право змінювати час спілкування батька з дітьми за взаємною згодою батьків.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з метою збереження життя дітей ОСОБА_3 разом з дітьми виїхала до Німеччини, де вони проживають до цього часу.

У липні 2024 року ОСОБА_2 звертався до поліції з заявою про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ст.149 КК України (торгівля людьми). Результати розгляду заяви у справі відсутні.

У листі Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22.01.2025 зазначено про неможливість підготовки висновку про визначення місця проживання дітей, оскільки спір між батьками відсутній та службою неможливо провести дії, передбачені пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», через відсутність одного з батьків (матері) та дітей у місті Миколаєві.

У цьому ж листі є посилання на те, що 23 грудня 2024 року службою у справах дітей адміністрації Корабельного району м.Миколаєва було складено акт обстеження умов проживання родини позивача, яка налічує у складі трьох дітей, по АДРЕСА_1 , у якому вказано, що у будинку є кімната облаштована для дітей, яка має спальні місця, предмети гігієни, продукти харчування, речі на всі пори року. Посилання на те, що у будинку є можливість проживання шістьох дітей, відсутнє.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Суд це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Стаття 160 СК України передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, й першочергово повинні бути визначені і враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі №466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин, відповідної сімейної ситуації в їх сукупності (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17).

При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини (йдеться про місце проживання, школу, друзів); бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати, чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.

У статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду висловила такий висновок про застосування норм права: «Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд виходив із того, що він не довів належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог. Під час розгляду справи не було встановлено наявності негативних характеристик матері дітей та її недбалого поводження з дітьми, неналежного виконання нею батьківських обов`язків. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б могли свідчити про те, що спільні діти сторін не забезпечені належними побутовими умовами, спальними місцями, відповідними меблями, необхідним одягом, взуттям, іграшками, шкільним приладдям, повноцінним харчуванням тощо. Так само, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем створені кращі матеріально-побутові умови для дітей. Посилання позивача в обґрунтування позову лише на те, що визначення місця проживання дітей з ним є необхідним для забезпечення виконання судового рішення про його участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, не можуть бути підставою для задоволення позову. Крім того, суд вважав, що заявлені позивачем вимоги щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом з батьком є безпідставними, оскільки відповідно до вимог частини 3 статті 160 СК України, Апполінарія, яка досягла 14 років, має право самостійно визначати своє місце проживання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, що підтверджують ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, врахував тривале проживання дітей разом з матір`ю, яка створила необхідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дітей відповідного віку, та виповнення доньці сторін Апполінарії 14 років, що дозволяє їй самостійно визначати її місце проживання. Крім того, судом враховано, що позивач не надав доказів того, що відповідачка неналежно виконує свої батьківські обов`язки та становить загрозу для дітей, що тягне за собою зміну місця проживання дітей сторін. Усе вказане позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі щодо неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків є тільки його припущеннями. Жодними доказами це не доведено.

Враховуючи наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент розгляду справи відсутні підстави для визначення місця проживання дітей з батьком.

Батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, розвиток, проводити з ними необхідну кількість часу, незалежно від того, з ким діти проживають більшість часу. Проживання дітей з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє з батьків.

Проте на даний час позивач не надав вагомих та достовірних доказів про те, що відповідачка неналежно виконує свої батьківські обов`язки та становить загрозу для дітей, що тягне за собою зміну місця проживання дітей сторін.

Судом правильно було враховано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

На сьогоднішній день відсутні підстави вважати, що є необхідність у зміні місця проживання дітей сторін, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Інгульського районного суду м.Миколаєва від 16 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 18 вересня 2025 року.