Справа № 951/193/25
Провадження №2/951/236/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року селище Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючий суддя Чапаєв Р.В.

за участю

секретаря судового засідання Барилко А.А.,

представника відповідача адвоката Бойка П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в селищі Козова цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

До Козівського районного суду Тернопільської області надійшов позов від Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на підставі Кредитного договору (оферти) № 18.07.2024-100000619 від 18.07.2024 відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн строком на 124 дні, дата повернення (виплати) кредиту 18.11.2024. Договір передбачає сплату позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 1,5 (півтора) % за 1 (один) день користування кредитом перші 62 дні, та 1 (один) % за 1 (один) день користування кредитом наступні 62 дні. Договір також передбачає сплату позичальником комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Крім того вказаний договір передбачає неустойку, яка може бути нарахована Кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором.

Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі відповідно до умов даного договору.

Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Позивач вказує, що за відповідачем станом на дату подання позовної заяви, тобто станом на 25.03.2025, обліковується заборгованість у загальному розмірі 13 280 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4000,00 грн, процентів у розмірі 6200,00 грн, комісії у розмірі 1080,00 грн, а також відповідачу як позичальнику позивачем нараховано неустойку в розмірі 2000 грн.

З огляду на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 13 280 грн та понесені судові витрати у розмірі 2422,40 грн.

Козівський районний суд Тернопільської області ухвалою від 07.04.2025 відкрив провадження в справі, постановив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Надалі, у зв`язку з повторною неякою відповідача ОСОБА_1 у судове засідання суд 23.05.2025 ухвалив у справі заочне рішення.

24.06.2025 відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд та скасування заочного рішення.

15.07.2025 суд задовільнив заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 23.05.2025, ухваленого в цивільній справі №951/193/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасував згадане заочне рішення від 23.05.2025 та ухвалив справу призначити до нового розгляду.

Ухвалу суду від 15.07.2025 про скасування заочного рішення від 23.05.2025 було постановлено у судовому засіданні за участі представника відповідача адвоката Бойка П.В. та того ж дня вручено йому (а.с.86). Даною ухвалою відповідачеві надано п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву. Відповідач та його представник правом на подання відзиву не скористались. Відтак суд вирішує справу на підставі наявних у ній матеріалів. Серед іншого, суд бере до уваги документи, що подані стороною відповідача разом із вищезгаданою заявою про скасування заочного рішення.

У судове засідання представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» не з?явився, у тексті прохальної частини позовної заяви просив про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з?явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву суду не надав.

На адресу відповідача ОСОБА_1 , яка згідно з інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру є його адресою реєстрації, направлялась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками, котрі повернулися до суду без їх отримання відповідачем та з відміткою пошти. Крім того, йому неодноразово направлялись повістки, у яких повідомлялися дати судових засідань. Зокрема йому направлялася повістка про призначення засідання на 09.30 год., 11.09.2025, та пона повернулася до суду із підписом особи про ознайомлення із нею.

Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а в даному випадку - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б), від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 23.01.2023 у справі № 496/4633/18).

Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі, і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України.

Водночас інтереси відповідача представляє представник адвокат Бойко П.В., який з`явився у судове засідання, призначене на 12.00 год. 14.08.2025, заявив клопотання про відкладення судового засідання. Суд задовольнив вказане клопотання, відклавши судове засідання на 09.30 год. 11.09.2025, про що під розписку повідомив представника позивача адвоката Бойка П.В., проте на судове засідання, призначене на 09.30 год. 11.09.2025, представник Бойко П.В. не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення судового розгляджу не подавав. При цьому суд вважає також, що відповідно до положень ч.5 ст.130 ЦПК України у такий спосіб був належно повідомлений про час розгляду справи і відповідач ОСОБА_1 . Суд вважає за можливе проводити подальший розгляд справи за відсутності учасників, котрі не прибули у судове засідання.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» зареєстроване як юридична особа, основний вид економічної діяльності 64.92 - інші види кредитування.

Згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» пропонує укласти кредитний договір на умовах, встановлених товариством. Кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення договору (оферта), розміщена на сайті кредитора заявка, сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.

Згідно із Заявкою кредитного договору №18.07.2024-100000619 від 18.07.2024 відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору від №18.07.2024-100000619 від 18.07.2024, з якими він попередньо ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті. Відповідач у п. 20 Заявки погодився з тим, що способом його ідентифікації та верифікації є отримання позивачем ідентифікаційних даних через Систему BankID НБУ та надав позивачу реквізити свого електронного платіжного засобу для надання йому коштів за договором 4149-49XX-XXXX-3307.

Крім того, відповідач розумів, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс-повідомлення).

Відповідно до пунктів 6.5 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) позичальник зобов`язався забезпечити/гарантувати неможливість для третіх осіб здійснити доступ та/або використати фінансовий номер телефону, та/або платіжний засіб та/або поточний рахунок, зазначений у даному договорі. Позичальник несе ризик та негативні наслідки втрати, незаконного володіння, технічного перехоплення інформації, тощо, вибуття з володіння мобільного телефону позичальника (зокрема, відповідної SIM-карти) та/або платіжного засобу. Ризик і всю відповідальність за несанкціоноване використання фінансового номеру телефону та/або платіжного засобу несе виключно позичальник. Будь-яку особу, яка використала такі засоби, кредитор безумовно вважає позичальником, і не несе відповідальності, якщо це не відповідає дійсності.

Матеріалами справи підтверджено, що 18.07.2024 у встановленому вказаними заявкою та пропозицією порядку, а також відповідно до Закону «Про електронну комерцію», Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2 строком на 124 дні уклали кредитний договір за заявкою в електронній формі №18.07.2024-100000619 на суму 4000,00 грн зі сплатою відсотків за ставкою «Стандарт» фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів, що становить 62 дні від дня видачі кредиту, і розмір якої є фіксований та не може бути збільшено в односторонньому порядку, та процентною ставкою «Економ» фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт», тобто протягом наступних 62 днів до завершення строку користування кредитом, тобто до 18.11.2024 включно. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (а.с.11-17) Цього ж дня вказана сума позики була перерахована відповідачу на його платіжну картку, указану ним у вищевказаній Заявці, що підтверджується платіжним документом, наявним у матеріалах справи (а.с.8 зв.).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.12.2020 у справі №278/2177/15ц), виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Також, зважаючи на зазначену правову позицію Верховного Суду, суд бере до уваги наявність у матеріалах справи доказів про фактичне (реальне) отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки, як встановлено судом із дослідженої квитанції iPay №456232104 від 18.07.2024, грошові кошти у розмірі 4000,00 грн. були перераховані на картковий рахунок, який був зазначений відповідачем при укладенні договору, про що свідчить зазначення номера картки у квитанції. Згадана квитанція є первинним документом бухгалтерського обліку в розумінні положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), та підтверджує належне виконання своїх зобов`язань зі сторони кредитодавця. Крім того, у даній квитанції тотожні ID-платежу номер кредитного договору та інші реквізити.

Отже згадана квитанція (по кредитному договору) є належним доказом щодо перерахування позивачем коштів на рахунок позичальника, що, відповідно, свідчить про виконання позивачем взятих на себе обов`язків із надання кредитних коштів.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що він відповідає вимогам вказаного Закону, є чітким, зрозумілим та узгоджується з умовами кредитного договору, а отже є належним та допустимим доказом. Суд погоджується, що в пункті 3 умов Договору, а саме у Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №18.07.2024-100000619 (кредитної лінії), а також в пункті 3 заявки кредитного договору №18.07.2024-100000619 (кредитної лінії), тобто в документах, підписаних ОСОБА_1 , з якими він ознайомився при укладенні договору, чітко встановлено строк, на який надається Кредит 124 дні з дати його надання. Окремо від цього у пункті 5 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №18.07.2024-100000619 (кредитної лінії), а також в пункті 5 заявки кредитного договору №18.07.2024-100000619 (кредитної лінії), тобто в документах, підписаних ОСОБА_1 , міститься інформація про «Період користування кредитом», котрим є кожні наступні 31 дні з дня надання кредиту (надалі «черговий період»), тобто період, призначений для сплати процентів. Проценти позивач за умовами договору нараховував саме в межах 124-денного строку кредитування, тобто до 18.11.2024, що цілком узгоджується із правовою позицією, закріпленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Вирішуючи спір по суті, суд застосовує такі норми права.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (статті 205, 207 ЦК України). Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20), від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243св20).

З цього суд робить висновок про доведеність того, що відповідачем укладено та підписано договір із позивачем.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 № 910/5226/17 зазначено, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків, розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту; безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01.11.2021 у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2022 по справі № 757/40395/20-ц.

Матеріали справи свідчать про те, що Заявка кредитного договору №18.07.2024-100000619 від 18.07.2024, Пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), які є складовими Договору, а також Паспорт споживчого кредиту, були підписані відповідачем одноразовим ідентифікаторам (Е892), надісланими смс-повідомленням на належний відповідачу фінансовий номер телефону НОМЕР_1 . Усі умови договору послідовно передбачені та погоджені відповідачем у Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), Заявці на укладення кредитного договору, Відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) Договору.

Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами.

У заяві від 24.06.2025 про скасування заочного рішення від 23.05.2025 представник відповідача адвокат Бойко П.В. зазначає про нарахування позивачем процентів у несправедливому розмірі та поза межами строку дії договору.

При цьому контррозрахунку, який би спростував розмір зоборгованості, відповідач та його представник не надали.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 (провадження №14-154цс18) та від 31.10.2018 (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Суд, як зазначено вище, встановив, що строк дії договору становив 124 дні, із 18.07.2024 по 18.11.2024. З матеріалів справи, зокрема із кредитного договору та розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що проценти позивачем нараховуються та стягуються згідно з позовними вимогами саме в межах 124-денного строку дії договору. Інших даних сторона відповідача не надала.

Також сторона відповідача не послалася на передбачені нормами матеріального права підстави та обґрунтування своїх доводів щодо несправедливих, завідомо обтяжливих для позичальника умов спірного кредитного договору, невідповідності визначеної умовами договору відповідальності за його невиконання через непропорційність наслідкам правопорушення. При цьому суд не встановив, що умови спірного договору суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи.

Водночас суд бере до уваги, що позиція сторони відповідача відповідно до поданої заяви про скасування заочного рішення зводиться загалом до того, що сторона відповідача не заперечує ані факту укладення ОСОБА_1 кредитного договору №18.07.2024-100000619 від 18.07.2024, ані факту одержання ним кредитних коштів від позивача у сумі 4000 грн.

Отже, матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що 18.07.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №18.07.2024-100000619 від 18.07.2024, в електронній формі, умови якого позивач виконав. Відповідач у передбачений договором 124-денний строк, тобто до 18.11.2024, заборгованість не повернув.

Із врахуванням фактичних обставин справи, змісту позовних вимог, позицій сторін та їх представників, викладених у заявах по суті справи, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про наявність такого, що підлягає судовому розгляду, спору між сторонами, що виник з відносин договору кредиту.

Стаття 526 ЦК України презюмує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610, 611 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною першої статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За пунктом 6.1 кредитного договору від 18.07.2024 №18.07.2024-100000619 позичальник зобов`язується використати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кредит, сплата процентів, комісії у - до дати, вказаній у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти.

Отже, сторони договору узгодили розмір кредиту, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису.

Відповідно до п.13 Відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) Договору №18.07.2024-100000619 (кредитної лінії), підписаної позивачем та відповідачем як сторонами договору, встановлено графік платежів, а саме: Проценти, розраховані вищевказаним способом за черговий період, сплачуються в останній день чергового періоду; Комісія за надання сплачується в останній день першого чергового періоду, Комісія за обслуговування сплачується в останній день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Кількість платежів зі сплати Процентів дорівнює кількості періодів, за які сплачуються Проценти; кількість платежів зі сплати Комісій 3. Сума Кредиту у розмірі 4000 грн 00 коп. сплачується одним платежем в останній день строку, на який надається Кредит (а.с.15-16).

Станом на 25.03.2025 відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором щодо оплати боргу та не повернув позивачу борг за кредитним договором в розмірі 4000 грн, комісію та нараховані проценти.

У заяві від 24.06.2025 про скасування згаданого заочного рішення відповідач, а також у своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні, представник відповідача адвокат Бойко П.В. посилаються на статус відповідача позичальника як військовослужбовця, і хоча відповідач та представник прямо не послалися на конкретну правову норму, яку просить застосувати до спірних правовідносин в контексті означеного статусу відповідача, суд вбачає підстави для застосування принципу «jura novit curia» («суд знає закони»). Цей принцип полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Відтак незазначення учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 265/6582/16-ц від 04.09.2019.

На думку суду в даному випадку при розгляді справи вбачаються підстави для вивчення правовідносин на предмет застосування до цих спірних правовідносин норм-пільг, що містяться у пункті 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», а саме звільнення ОСОБА_1 від нарахування процентів за користування кредитом.

Суд дослідив доводи сторони відповідача та вивчив долучені у вставленному ЦПК України до матеріалів справи порядку докази, якими сторона позивача обгрунтовує такі доводи, а саме: довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 13.05.2025 № 2144, копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 , копію посвідчення військовослужбовця серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 09.01.2023, копії наданих окремих сторінок військового квитка ОСОБА_1 , що містять заповнені розділи з Розідлу 1 по Розділ 11, посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , виданого 13.03.2025.

Щодо розміру нарахованих процентів за користування кредитом суд зазначає таке.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до умов договору сторони погодили таку сплату відсотків: за ставкою «Стандарт» фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів, що становить 62 дні від дня видачі кредиту (тобто в період часу із 18.07.2024 по 17.09.2024 включно), і розмір якої є фіксований та не може бути збільшено в односторонньому порядку, та процентною ставкою «Економ» фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт», тобто протягом наступних 62 днів до завершення строку користування кредитом, тобто до 18.11.2024 включно.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.8, 23-28) вбачається, що ОСОБА_2 як сторона Договору не вчиняв жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості, зокрема споживач не сплачував грошові кошти на користь кредитодавця.

Так, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що за період, зокрема з 21.08.2024 по 17.09.2024 було здійснено нарахування відсотків за користування кредитними коштами відповідно до пункту 7 кредитного договору ( Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №18.07.2024-100000619 (кредитної лінії) за денною процентною ставкою 1,5 % , що становить загальний розмір 3720,00 грн.

Суд частково не погоджується із зазначеним розрахунком, зважаючи на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023.

Закон України від 22.11.2023 № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023.

Згідно з частиною п`ятою статті 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

Зважаючи на те, що Закон України від 22.11.2023 №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023, а кредитний договір було укладено 12.02.2024, тобто після набрання чинності цим Законом, до спірних правовідносин слід застосовувати частину п`яту статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».

Також суд враховує, що пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %.

Перехідні положення законопроєкту застосовуються в разі необхідності врегулювання відносин, пов`язаних із переходом від чинного правового регулювання до нового, яке впроваджується з ухваленням закону. При цьому перехідні положення мають відповідати приписам прикінцевих положень, що визначають особливості набрання чинності законом або його окремими нормами. Якщо закон містить норми тимчасового чи локального характеру, вони також включаються до перехідних положень законопроєкту.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що Закон № 3498-IX встановив певний порядок його застосування і поступове зменшення максимальної денної процентної ставки за користування кредитом. Така дія закону у часі передбачає його безумовне застосування (з моменту набрання ним чинності) незалежно від умов, встановлених у договорах, строк дії яких не закінчився на момент набрання чинності змін до законодавства, у тому числі й тих договорів, строк дії яких продовжено після набрання чинності цими змінами. Це обґрунтовується тим, що умови договору в будь-якому разі не можуть суперечити вимогам закону. Відповідно, для усіх діючих договорів про споживче кредитування максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: у період з 24.12.2023 по 22.04.2024 (включно) 2,5%; у період з 23.04.2024 по 20.08.2024 (включно) 1,5%; у період після 21.08.2024 1%.

Застосовуючи такий висновок до спірних у цій справі правовідносин, суд враховує, що кредитний договір №18.07.2024-100000619 укладено 18.07.2024, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому вважає, що застосування позивачем 1,5% денної процентної ставки у період з 21.08.2024 по 17.09.2024, хоча і формально відповідає умовам договору, однак не відповідає вимогам закону, а тому під час розрахунку заборгованості відповідача за період із 21.08.2024 по 17.09.2024 застосуванню підлягає максимальний розмір денної процентної ставки 1 %.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18), постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 712/9613/15-ц (провадження № 61-46733св18), постанові Верховного Суді від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню. Відтак суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Тому суд розраховує заборгованість за укладеним між сторонами договором, керуючись розміром максимально встановленої ставки у відповідний період, а саме з 18.07.2024 до 20.08.2024 включно (34 календарних дні) за ставкою 1,5%, що становить 2040,00 грн; з 21.08.2024 до 17.09.2024 включно, а також із 17.09.2024 до 18.11.2024 (разом 90 календарних днів) за ставкою 1 %, що становить 3600,00 грн, разом 5640,00 грн.

Загалом сума невиконаного зобов?язання, що складається із тіла кредиту та процентів, становить 9640 грн (дев`ять тисяч шістсот сорок гривень).

Разом з тим, відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`в редакції Закону, чинній на момент укладення договору та подання позову, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Види військової служби наведено в частині шостій статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за приписами якої є такі види військової служби: базова військоваслужба; військоваслужба запризовом підчас мобілізації,на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі-вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України « Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнний дій.

Указом в.о. Президента України « Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014, в Україні оголошена мобілізація, у зв`язку з чим з цього часу настав особливий період.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено військовий стан, який триває й досі.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяв особливий період, який триває й донині.

Верховний Суд у постанові від 15.07.2020 у справі № 199/3051/14 (провадження №61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02.09.2014 № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 426/4264/19.

При цьому суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_1 у разі перебування його на момент надання цих доказів у статусі військовослужбовця може бути об`єктивно обмежений в можливості подання доказів.

Також суд бере до уваги положення п.6.2 підписаної ОСОБА_1 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), відповідно до яких позичальник ОСОБА_1 зобов`язався письмово у вільній формі повідомити позикодавцю (позивачу) достовірну інформацію про те, що він є військовослужбовцем (якщо це відповідає дійсності) в момент укладення договору до моменту отримання Суми Кредиту. Однак у матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_1 робив таке повідомлення в момент укладення договору до моменту отримання Суми Кредиту. Так само відсутні відомості про вчинення такого повідомлення в період дії договору відповідно до пункту 9.4 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта). Матеріали справи не містять доказів направлення відповідачем кредитору - позивачу доказів проходження ним військової служби в особливий період. Проте суд зазначає, що незвернення у даному випадку відповідача до товариства з вимогою про списання нарахованої неустойки та ненадання ним необхідних документів на підтвердження права на пільгу, не може слугувати підставою для обмеження ОСОБА_1 як військовослужбовця у користуванні передбаченими законодавством України пільгами для військовослужбовців.

Суд бере до уваги, що відповідно до наданого військового квитка ОСОБА_1 з 09.01.2023, переуклавши контракт, продовжив військову службу як військовослужбовець (а.с.66), відповідно до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 13.05.2025 № 2144, за підписом т.в.о. командира військової частини, старший солдат ОСОБА_1 брав участь, зокрема, з 03.05.2024 по 22.05.2024, з 25.07.2024 по 26.07.2024, з 11.10.2024 по 13.10.2024, з 24.10.2024 по 25.10.2024, з 16.12.2024 по 17.12.2024, а також упродовж інших періодів як до укладення спірного договору, так і після строку його дії, безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи у зоні активних бойових дій (а.с.62), відповідно до посвідчення військовослужбовця серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 09.01.2023, він був військовослужбовцем до укладення спірного договору, і даних про його звільнення з будь-яких підстав з військової служби станом на 18.07.2024, тобто на момент укладення договору, не встановлено (а.с.64), з посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , виданого 13.03.2025, вбачається, що він має зазначений статус у зв`язку із проходженням до моменту видачі цього посвідчення військової служби, не виключено, що зокрема також і у період між 18.07.2024 по 18.11.2024, тобто у період строку дії спірного договору (а.с.67).

Наведені докази, доповнюючи один одного, у взаємозв`язку доводять наявність статусу військовослужбовця у відповідача на момент виникнення та продовження спірних правовідносин.

Відтак, оцінивши наведені докази в сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеною позицію сторони відповідача про застосування до умов спірного договору положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» щодо звільнення відповідача від нарахування процентів за кредитним договором.

Суд застосовує правову позицію Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 642/548/21, відповідно до якої за наявності позову банку про стягнення боргу за кредитним договором суди повинні самостійно здійснювати перерахунок кредитної заборгованості з огляду на поширення на позичальника пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зменшити визначений банком обсяг заборгованості за тілом кредиту на суми зарахованих платежів на погашення штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом).

З урахуванням викладеноного, підстави для стягнення задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача ОСОБА_1 процентів як в сумі, вказаній у позовних вимогах 6200 грн, так і в сумі, визначеній судом після перерахунку відповідно до положень Закону України від 22.11.2023 № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», за кредитним договором №18.07.2024-100000619 від 18.07.2024 відсутні.

При вирішення позовних вимог в частині стягнення комісії в сумі 1080 грн суд керується таким.

У пунктах 11 та 12 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №18.07.2024-100000619 (кредитної лінії) зазначено, що комісія, пов`язана з наданням Кредиту, становить 360 грн. Комісія за надання нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 360 грн у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується Кредитором та обліковується в перший день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено Кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До Комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які Кредитодавець зобов`язаний надавати Позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит.

Як вбачається із наведеного пункту договору, комісія чітко визначена умовами договору, включена до загальних витрат за споживчим кредитом, що пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, її нарахування відповідає приписам ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», а розмір та ставка були узгоджені сторонами при укладенні договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

За таких обставин, суд, враховуючи наведені положення Закону України «Про споживче кредитування» та правову позицію Великої Палати Верховного Суду Так, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача визначеної в договорі комісії в розмірі 1080 грн підлягають до задоволення.

Також за порушення умов кредитного договору позичальником кредитодавцем нараховано неустойку в розмірі 2000 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення неустойки, суд враховує, зокрема, що пункт 6.1. Закону України «Про споживче кредитування» передбачав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Заборонялося збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширювалися, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Встановлювалося, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягали списанню кредитодавцем. Даний пункт виключено відповідно до Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». На підставі змін, за договорами, укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Разом з тим, суд бере до уваги, що стороною відповідача надано докази, що станом на момент як укладення спірного кредитного договору, так і на момент пов`язаного зі стягненням відповідно до умов спірного кредитного договору неустойки закінчення першого чергового періоду, що становить 31 день, та подальших чергових періодів, обумовлених кредитним договором, а також загалом на період строку дії спірного договору відповідач мав статус військовослужбовця, і цей статус, хоч про нього відповідач і не повідомив позивача (кредитодавця за згаданим договором), надає відповідачу пільгу на звільнення від сплати неустойки відповідно до положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, укладаючи кредитний договір, не повідомив позивача про наявність у нього пільг, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», хоча відповідно до п.6.2 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) мав це зробити, проте невиконання відповідачем такого обов`язку не може слугувати підставою для незастосування судом норм ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до спірних правовідносин, адже Закон гарантує відповідачу таку пільгу незалежно від обізнаності про неї кредитодавця. Суперечлива поведінка відповідача щодо неповідомлення кредитодавця про наявність у нього пільги, може бути підставою для іншого виду відповідальності, водночас, від сплати неустойки він звільнений в силу вимог закону, що не може бути проігноровано судом.

З наведених підстав суд відмовляє у стягненні неустойки в сумі 2000 грн, тобто відмовляє в цій частині позовних вимог.

Позивачем частково доведено позовні вимоги, а відповідачем не надано до суду обґрунтованих заперечень проти позову та доказів на підтвердження того, що ним належним чином виконувалися умови кредитного договору, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення тіла кредиту та комісії.

Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачем належними та допустимими доказами перед судом доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах із ОСОБА_1 , а тому з останнього на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 18.07.2024-100000619 від 18.07.2024, яка в сукупному розмірі становить 5080 грн 00 коп., з яких: 4000 грн заборгованість за кредитом, 1080 грн заборгованість зі сплати комісії. В іншій частині позову слід відмовити.

Також в матеріалах справи відсутні дані, що свідчать про повне або часткове погашення заборгованості відповідачем, про що він зазначав у своїй заяві від 24.06.2025 про скасування заочного рішення. Відтак підстав для зменшення з цієї підстави суми, що підлягає стягненню, або закриття провадження у справі не вбачається.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом задоволено позов частково, а саме на 5080 грн із заявленої вимоги на 13 280 грн, тобто на 38,25% від заявленої майнової вимоги.

Відтак судовий збір, який слід стягнути з відповідача, становить 926 грн 57 коп. (2422,40 грн ? 38,25% = 926,57 грн).

Керуючись ст. 13, 76-78, 81, 137, 141, 263 - 265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором від 18.07.2024 №18.07.2024-100000619 у розмірі 5080 (п`ять тисяч вісімдесят) грн 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 926,57 грн (дев`ятсот двадцять шість грн 57 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.09.2025.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», , адреса місцезнаходження: вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ, 01032.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Р.В. Чапаєв