Справа № 131/980/24
Провадження № 22-ц/801/1707/2025
Провадження № 22-ц/801/1709/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коваль А. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 рокуСправа № 131/980/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач).,

суддів: Ковальчука О. В., Голоти Л. О.,

з участю секретаря судового засідання Луцишина О. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Липовенко Ганни Володимирівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 травня 2025 року та додаткове рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року, ухвалені у складі судді Коваля А. М. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 березня 2020 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 3 000 євро для організації проживання дитячого Хореографічного колективу «Восторг» в місті Тисауйварош (Угорщина) на час міжнародного дитячо-юнацького фестивалю-конкурсу, який був запланований на 18-20 березня 2020 року.

Погодження щодо оплати проживання дитячого колективу було усним, договір не укладався.

Пропонуючи організувати проживання дітей в Угорщині, відповідачка посилалася на те, що вона є керівником Громадської організації «Діти України», і має відповідний досвід, а її громадська організація надсилала письмове запрошення до ЗОШ № 78 на участь дітей конкурсі. Факт передачі коштів в сумі 3 000 євро відповідачці було оформлено розпискою від 01 березня 2020 року, яку власноруч склала і підписала відповідачка, а також підписали її чоловік (співзасновник ГО «Діти України») ОСОБА_3 та позивачка.

Після отримання коштів, з посиланням на розповсюдження коронавірусу COVID 19, відповідачка повідомила, що запланований конкурс відкладено до 15-17 червня 2020 року.

Зі спілкування з відповідачкою з`ясувалось, що жодних договорів стосовно офіційного оформлення проживання дітей за кордоном немає.

Оцінивши наявну інформацію, строки відкладення конкурсу і ухилення відповідачки від повернення отриманих коштів, позивачка дійшла висновку, що дійсних намірів проводити конкурс не було, а отримані кошти утримуються безпідставно.

З метою повернення коштів ОСОБА_4 22 вересня 2021 року надіслала на ім`я ОСОБА_2 лист-вимогу з описом вкладень, яким просила її повернути отримані 3 000 євро протягом 10 днів. Згідно із розпискою про вручення поштового відправлення, ОСОБА_2 отримала лист-вимогу 29 вересня 2021 оку, про що власноруч розписалася.

Проте, до цього часу отримані кошти 3 000 євро відповідачка не повертає, з позивачкою не спілкується, на телефонні дзвінки не відповідає.

Позивачка вважає, що утримання відповідачкою коштів є безпідставним, оскільки жодних договорів з цього приводу між сторонами не існує.

Оскільки відповідачка почала ухилятися від спілкування з приводу повернення коштів, позивачка зверталася до правоохоронних органів. Так, листом від 09 вересня 2022 року № 7200/238/01 відділ поліції № 5 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області повідомив про відсутність підстав для відкриття кримінального провадження та запропонував звертатися до суду.

Маючи намір вирішити справу у досудовому порядку, адвокат позивачки 15 травня 2024 року надіслав на адресу відповідачки адвокатський запит № 45/24, у якому просив повідомити письмово адвоката щодо порядку (строків) добровільного повернення заявниці отриманих коштів в сумі 3 000 євро та пропонував повернути заявниці отримані кошти в сумі 3 000 євро. Відповідь на запит адвоката не надійшла.

За вказаних обставин, позивачка вважає, що відповідачка безпідставно утримує кошти, а врегулювання спору у досудовому порядку є неможливим, в зв`язку з чим позивачка звернулася в суд із даним позовом, у якому просила стягнути з відповідачки на свою користь 3 000 євро, вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 травня 2025 року позов було задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 3 000 євро.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що беззаперечним є факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 3 000 євро від позивача ОСОБА_1 . Цей факт підтверджується оригіналом розписки від 01 березня 2020 року, підписаної обома сторонами, а також ОСОБА_3 , не заперечується відповідачем. Разом з тим, відповідач не надала жодних доказів існування між сторонами договірних правовідносин, які б пояснювали чи обґрунтовували передачу цих коштів, зокрема договору позики або будь-якої іншої юридичної угоди.

Твердження відповідача про те, що зазначена розписка є підтвердженням повернення раніше наданої позивачем позики, є необґрунтованими. У тексті розписки немає жодних посилань на попередню позику, її умови чи обставини укладення відповідного правочину. Відповідач не вказала жодних конкретних даних щодо дати, суми або мети нібито попередньо укладеного договору позики. Крім того, не було надано жодних документальних доказів про передачу коштів від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у минулому ні квитанцій, ні банківських виписок, розписок, ні інших документів. Суд звертає увагу на той факт, що стороною відповідача клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_3 , який був присутній під час складання розписки, не заявлялося, хоча він міг би підтвердити або спростувати пояснення відповідача.

Отже, згідно з текстом розписки вона не містить посилань на правову підставу передання спірних коштів, тому спірні правовідносини не є договірними, і повинні кваліфікуватись за статтею 1212 ЦК України.

ОСОБА_2 не змогла обґрунтувати правомірність утримання коштів. Вона не надала доказів повернення будь-яких сум позивачеві, документів, які б свідчили про використання коштів за призначенням (наприклад, укладених договорів із закладами розміщення, транспортними компаніями тощо), а також не направила письмових заперечень у відповідь на лист-вимогу у 2021 році.

Усі вказані обставини свідчать про відсутність правової підстави для збереження відповідачем отриманих коштів, адже ОСОБА_2 набула майно (кошти) за рахунок ОСОБА_1 без правової підстави для набуття або збереження майна (коштів).

Додатковим рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року заяву представника позивачки було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17 541,02 грн судових витрат, які складаються із витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 грн, витрат на проїзд представника позивача до суду 1270,51 грн, витрат на проїзд свідка до суду 1270,51 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із такими рішеннями, представник відповідачки подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити, вирішити питання судових витрат.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Береговий О. Ю., Ковальчук О. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року суддю Берегового О. Ю. замінено на суддю Голоту Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року справу призначено до розгляду на 28 серпня 2025 року о 10 год 20 хв.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2025 року строк розгляду апеляційної скарги продовжено на п`ятнадцять днів, судове засідання відкладено на 11.09.2025 року о 10 год. 20 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 зазначає, що вона стала жертвою шахрайських дій позивачки, яка достовірно знала про відсутність відповідачки в Україні і звернулась до суду з метою введення суду в оману про наявність заборгованості.

Насправді, як пояснювала суду відповідач, розпискою, на підставі якої ОСОБА_1 обманним шляхом стягнула кошти з ОСОБА_2 , засвідчувалась інша подія повернення позичених раніше коштів.

Так, позивачка є знайомою відповідачки, з якою в довоєнний період вона мала приятельські відносини, але згодом відносини погіршились.

Так, в березні 2019 року ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 кошти в сумі 3 000 євро, сторони усно домовились про повернення коштів протягом року. Під час надання коштів ОСОБА_2 не взяла від ОСОБА_1 розписки і домовленості були усними, але коли позивачка повертала кошти, попросила видати їй відповідну розписку. ОСОБА_2 видала таку розписку і прийняла від позивача кошти в погашення раніше наданої позики.

Отже, буквальний зміст розписки несе інформацію виключно про те, що відповідач отримала від позивача кошти в розмірі 3 000 євро, але розписка не могла містити жодної домовленості про повернення цих коштів позивачу, оскільки такої домовленості не було і не могло бути, бо саме ці кошти позивачка розпискою повертала у власність відповідача.

Відповідачка позичала кошти ОСОБА_1 не від імені громадської організації «Діти України», а як фізична особа фізичній особі, тому зазначення позивачем в позовній заяві, що кошти начебто були потрібні для оплати якихось послуг, є неправдивою інформацією. Якби спірні кошти передавались для проведення фестивалю, як вказала в позовній заяві позивач, то вони б перераховувались позивачем безпосередньо на рахунок громадської організації, з якого оплачуються всі послуги, пов`язані з організацією заходу.

Отже, жодним доказом, наявним в справі, не підтверджується зв`язок між розпискою, якою засвідчувалось повернення коштів позивачем відповідачу, і проведенням міжнародного дитячо-юнацького фестивалю-конкурсу у місті Тисауйварош (Угорщина). З цього випливає, що факт безпідставного отримання відповідачем коштів є відсутнім.

Окрім того присуджений розмір судових витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, виходячи із середніх ринкових цін на послуги адвокатів в м. Іллінці в аналогічних справах.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені у ній підстави.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

На а. с. 12, том 1 міститься лист генерального директора ГО «Діти України» Наталії Надзельської № 29 від 01 березня 2020 року, адресований директору ЗОШ № 78 ОСОБА_6 про запрошення хореографічного колективу «Восторг» м. Одеса на чолі з керівником Бортняк Оленою Володимирівною для участі у Міжнародному дитячо-юнацькому фестивалі-конкурсі мистецтв «Star Fest Budapest», який відбудеться 18-20 березня 2020 року в Угорщині, м. Тисауйварош.

01 березня 2020 року ОСОБА_2 власноруч написала розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 взяла кошти в сумі 3 000 євро у ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_3 , в чому і підписуюсь. 01.03.2020 р.». Розписка підписана ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , складена на бланку ГО «Діти України» (а. с. 13, том 1).

13 березня 2020 року генеральний директор ГО «Діти України» Наталія Надзельська надіслала керівнику хореографічного колективу «Восторг» Бортняк О. В. лист № 21, яким повідомила, що ГО «Діти України» переносить конкурс на 15-17 червня 2020 року у зв`язку із карантином з метою запобігання поширенню коронавірусу Covid-19 (а. с. 15, 52, том 1).

22 вересня 2021 року ОСОБА_1 на адресу ГО «Діти України» надіслала лист-вимогу про повернення коштів у розмірі 3 000 євро, отриманих ОСОБА_2 01 березня 2020 року від керівника хореографічного колективу «Восторг» Бортняк О. В. Вказаний лист ОСОБА_2 отримала 29 вересня 2025 року, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням (а. с. 16-19, 49-51, том 1).

Листом від 09 вересня 2022 року № 7200/238101 начальник ВП № 5 Вінницького РУП у відповідь на звернення ОСОБА_1 повідомив, що у діях ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, відносини мають цивільно-правовий характер (а. с. 20-21, том 1).

15 травня 2025 року адвокат Лях І. Д. в інтересах ОСОБА_1 надіслав на адресу ОСОБА_2 запит, у якому просив повідомити дату добровільного повернення ОСОБА_1 отриманих коштів у розмірі 3 000 євро та пропонував повернути вказані кошти (а. с. 22-23, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або). відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 000 євро, що підтверджується власноруч написаною нею розпискою.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вказані кошти ОСОБА_2 отримала у зв`язку зі взяттям на себе зобов`язань щодо організаційних питань проведення конкурсу, який у подальшому не відбувся, а отже, відпала підстава для отримання відповідачкою грошових коштів від позивачки.

Грошові кошти не були повернуті ОСОБА_1 , що сторонами не заперечується.

У апеляційній скарзі представник відповідачки зазначає, що грошові кошти у розмірі 3 000 євро насправді були отриманні ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на виконання останньою зобов`язання із повернення позики.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню обставин, на які сторона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень, покладається на неї.

У порушення вказаних вимог процесуального закону ОСОБА_2 не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів існування між сторонами договірних правовідносин позики. Зміст написаної ОСОБА_2 розписки жодним чином не свідчить про отримання нею коштів від ОСОБА_1 на виконання грошового зобов`язання. Окрім того зміст зазначеного у тексті розписки слова «взяла» також на це не вказує.

Суд першої інстанції правильно зауважив на тому, що ОСОБА_2 не надсилала жодних письмових заперечень на лист-вимогу ОСОБА_1 про повернення коштів від 22 вересня 2021 року, який був отриманий відповідачкою 29 вересня 2021 року, що нею не спростовано.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість та підставність позовних вимог ОСОБА_1 , які були задоволені місцевим судом.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що присуджений розмір судових витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, виходячи із середніх ринкових цін на послуги адвокатів в м. Іллінці в аналогічних справах.

Так, при вирішенні питання судових витрат місцевим судом було враховано тривалість судового процесу, критерії розумності, співмірності, справедливості, а також заперечення сторони відповідача. При цьому посилання на ринкові ціни на послуги адвокатів в м. Іллінці, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими, оскільки представник позивачки здійснює адвокатську діяльність у м. Одесі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року)..

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін як законні та обґрунтовані.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати за перегляд справи судом апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 заявляв клопотання про стягнення з відповідачки понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Як встановлено судом, інтереси ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції представляв адвокат Лях І. Д.

На підтвердження понесених витрат адвокат надав суду договір про надання правничої допомоги № 20/24 від 04 травня 2024 року, ордер, розрахунок вартості витрат на правничу допомогу від 13 липня 2025 року за договором № 20/24 від 04 травня 2024 року, детальний опис робіт (наданих послуг) в зв`язку із підготовкою і поданням відзиву (заперечення) на апеляційну скаргу у справі № 131/980/24, акт приймання-передачі наданої правової допомоги за договором № 20/24 від 04 травня 2024 року, відповідно до яких адвокатом були надані такі послуги:

- надання правової інформації, консультація Клієнта і роз`яснення з правових питань судової практики, що стосуються вирішення подібних спірних правовідносин щодо підготовки і подання відзивів (заперечення) на апеляційні скарги - 1 година = 4 000 грн;

- перевірка обґрунтованості правової позиції, складання відзиву (заперечення) на апеляційну скаргу у справі № 131/980/24 (перевірка змісту/обґрунтування) 3 години = 12 000 грн.

Всього 16 000 грн.

Також до заяви про стягнення судових витрат було долучено докази її надсилання іншим учасникам справи.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу заперечувала.

Враховуючи викладене, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності розміру судових витрат на правничу допомогу, з огляду на заперечення відповідача проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, а також те, що правова позиція сторони позивача не змінювалася, у справі було проведено одне судове засідання без участі представника позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви адвоката Ляха І. Д. та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Липовенко Ганни Володимирівни в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 травня 2025 року та додаткове рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8000 (вісім тисяч) грн понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді О. В. Ковальчук

Л. О. Голота