Провадження №2/760/165/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Усатової І.А.,

за участі секретаря Омельяненко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку срощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в місті Києві цивільну справу позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Зазначає, що 25.11.2018 близько 08 години в м. Києві, по вул. Здолбунівській, під час керування автомобілем, він був безпричинно зупинений патрульним поліцейським УПП у м.Києві Департаменту патрульної поліції Струком Віктором Миколайовичем, який, без достатнiх на те підстав, звинуватив його в керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння та погрожуючи застосуванням фізичної сили, поліцейські змусили покинути автомобіль та поїхати разом з ними на службовому автомобілі де, від них надходили вимоги віддати речі та документи. Отримавши відмову, до нього застосували силу у вигляді заламування рук та нанесення декількох ударів в обличчя. При проведенні особистого обшуку вилучено мобільний телефон та ключi від автомобіля. Після цього патрульні повернулися до його автомобіля та самовільно провели його обшук без участі понятих, та будь-яких свідків, під час якого вилучили з автомобіля документи, карту пам`яті з відео реєстратора та належну йому сумку синього кольору, в якій були грошові кошти в сумі 5000 гривень та доставили до Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія», де взято необхідні аналізи, а патрульним поліцейським Струком В.М. складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення серії БД №165026 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України та вилучено в нього посвідчення водія. Згідно висновку від 30.11.2018 Київської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» щодо результатів медичного огляду, ознак сп`яніння не виявлено.

За фактом події, за його заявою, було внесено вiдомостi до ЄРДР за №0000011 за ч.1 ст.365 КК України, однак постановою територіального управління ДБР у м.Києві від 26.04.2019 кримінальне провадження було закрите через відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Вважає, що дії патрульних були протиправними, вчиненими не в межах повноважень та не в спосіб передбачений законом. Адже у патрульних взагалі були відсутні законні причини для зупинення автомобіля та вчинення подальших дій.

З посиланням на п.4 Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення, затвердженого постановою КМУ №1086 від 17.12.2008 в редакції, чинній на час виникнення правовідносин та з врахуванням того, що 25.11.2018 у патрульних поліцейських не було жодних підстав, вважати, що він керував транспортним засобом в стані сп`яніння, то вилучення посвідчення водія та складання відносно протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП було незаконним.

Зазначає, що 5 днів був без посвідчення водія, був змушений приїздити до Києва з міста Дніпра, де проживав, витрачати свій час та фінанси, змінювати звичний уклад життя та вживати додаткових зусиль для організації свого життя та вирішення проблем, яких я б не мав, якби дії відповідали закону.

Також зазначає, що 22.02.2019 о 02 год 05 хв в м.Києві, по вул.Празькій, 1 під час керування транспортним засобом, був зупинений інспектором УПП у місті Києві Департаменту патрульної поліції Постолюком Вадимом Олександровичем за те, що не мав права керувати транспортним засобом, оскільки позбавлений права керування за ст.130 КУпАП, будь-які доводи інспектором було проігноровано, його було затримано, проведено обшук, відібрано ключі вiд автомобіля, проведено обшук автомобіля, вилучено особисті речі-паспорт та телефон.

Крім того, за допомогою евакуатора автомобіль було затримано та доставлено спеціальний майданчик, що підтверджується Актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу,

Послався, що о 04:30, звинувативши його в неадекватності, патрульні викликали медиків психіатричної допомоги, які засвідчили, що він перебуває в адекватному стані та психіатричної допомоги не потребує, після чого повернули паспорт та телефон без сiм карти та карти пам`яті.

Зазначив, що усвідомлюючи свавiльнiсть та незаконнiсть дій патрульних поліцейських, висловлював їм своє законне та обгрунтоване обурення, внаслідок чого інспектором патрульної поліції у м.Києві Андрущенко О.П. було складено протоколи за ч.1 ст.173 та ч.1 ст.185 КпАП України.

Інспектором патрульної поліції у м.Києві Постолюк В.О. було винесено відносно нього постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за ч.1 ст.126 КпАП, яку отримав лише 26.02.2019, звернувшись до управління патрульної поліції.

Зазначає, що рiшенням Солом`янського районного суду м.Києва від 06.08.2019 в справі №2а/760/929/19 було визнано протиправною та скасовано постанову серії НК №555403 від 22.02.2019, винесену інспектором управління патрульної поліції в м.Києві Постолюком В.О.за ч.1 ст. 126 КУпАП.

Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 18.07.2019 в справі №755/10637/19 закрито провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173,ч.1 ст.185 КпАП України у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення , при цьому про розгляд справи повідомлений не був, у зв`язку з чим подати свої заперечення не зміг.

При затриманні транспортного засобу та доставці його на спеціальний майданчик, інспекторами патрульної поліції м.Києва було проігноровано вимоги закону та той факт, що транспортний засіб не створює загрози безпеці руху та не розміщувався на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, що позбавляло права доставляти автомобіль на спеціальний майданчик. Факт належного розміщення транспортного засобу без створення перешкод підтверджується відеозаписом подій.

Зазначив, що лише після того, як сплатив оплату за евакуювання автомобіля в сумі 220 гривень та 500 гривень, а також 576 гривень за зберігання автомобіля, що підтверджується квитанціями від 25.02.2019 та 26.02.2019, йому було повернуто транспортний засіб.

Таким чином, враховуючи, що постанова від 22.02.2019, якою на нього накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст.126 КпАП визнана протиправною та скасована рішенням суду, а також, зважаючи на той факт, що на час затримання автомобіля він не створював загроз безпеці руху, та не був припаркований на місцях для інвалідів, то затримання автомобіля шляхом його доставлення на спеціальний майданчик, було незаконним та безпідставним.

Зазначені обставини спричинили значні моральні страждання, які супроводжувалися хвилюваннями за себе, за своє майно, відчуттям незахищеності та усвідомленням свавільності дій щодо нього.

Посилається, що подальші дії працівників патрульної поліції створюють враження якогось полювання та помсти.

Зазначив, що 13.04.2019, в межах дворової території по вул. Р.Окіпної 4-Б, під час керування транспортним засобом, був зупинений інспектором управління патрульної поліції в м.Києві Турченко Станіславом Миколайовичем, який склав відносно нього постанову НК №731705 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за ч.1 ст.122 КпАП України за нібито допущені порушення правил дорожнього руху.

У зв`язку з незаконністю дій зазначеного інспектора був змушений звертатися до суду з адміністративним позовом, за результатами розгляду якого Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області рішенням від 06.06.2019 в справі №398/1373/19 зазначену постанову визнав незаконною та скасував.

20.04.2019 у м.Києві інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві Кондричем Олександром Дмитровичем було складено постанову серії НК №748990 та накладено на нього адміністративне стягнення за ч.1 ст.122 КпАП України у вигляд штрафу, нібито за вчиненні порушення правил дорожнього руху.

У зв`язку з незаконністю дій зазначеного інспектора змушений був звернутися до суду з адміністративним позовом, за результатами розгляду якого Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області своїм рішенням від 13.05.2019, в справі №398/1473/19, визнав протиправною та скасував зазначену постанову.

Вказав, що таким чином, протягом 5 місяців посадовими особами Управління патрульної поліції в м.Києві Департаменту патрульної поліції щодо нього не менше 4 разів виносилися незаконні рішення та вчинялися незаконні дії.

У зв`язку з цим вважає, що з держави Україна в особі ГУ Державної казначейської служби в м.Києві необхідно стягнути понесені ним збитки, що складаються з оплаченої вартості оплати на транспортування автомобіля в сумі 720 грн та вартості оплати за зберігання автомобіля на спеціальному майданчику в сумі 576 грн.

Зазначив, що в даному випадку систематичними незаконними діями посадових осіб Департаменту патрульної поліції йому спричинено значні моральні страждання, до нього застосовувалися фізичний вплив та спеціальні засоби, такі як кайданки та газовий балончик, при тому, що жодних порушень не вчиняв та є законослухняним громадянином. Всі ці події спричинили значні хвилювання та страждання, які негативно відобразилися на здоров`ї, у зв`язку з чим почав страждати на головні болі та підвищений тиск.

Враховуючи інтенсивність та тривалість страждань, спричинену моральну шкоду оцінює в 100000 гривень.

У заявку з вищевикладеним, просить суд:

-стягнути з Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 збитки, понесені у зв`язку 3 оплатою (евакуювання)транспортного засобу в розмірі 720 гривень та 576 гривень сплачених за зберігання транспортного засобу;

-стягнути 100000гривень на відшкодування моральної шкоди;

-стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 гривень.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2019 головуючим суддею визначено суддю Усатову І.А.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 15.11.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення виклику сторін.

10.03.2020 до суду надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача.

10.03.2020 до суду надійшов відзив Департаменту патрульної поліції у якому відповідач позов не визнав та зазначив, що відсутні докази, якими би підтверджувався факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань інспектором, враховуючи також, що позивачем не наведено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди. Разом з тим, інспектором патрульної поліції було розглянуто справу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою ст. 126 КУпАП, в межах встановлених законом повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією, КУПАП та іншими нормативно-правовими актами, та евакуйовано Т3 який суттєво перешкоджав дорожньому руху, що підтверджується актом огляду і тимчасового затримання Т3 Deo Lanos днз НОМЕР_1 , а тому в діях інспектора відсутня протиправна поведінка.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.01.2023 замінено сторону у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департамент патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а саме: відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, на належного - Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Позивач, звертаючись до суду з позовом до відповідачів, зазначає, що 25.11.2018 близько 08 години ранку в м. Києві по вул. Здолбунівській, під час керування автомобілем, він був безпричинно зупинений патрульним поліцейським УПП у м.Києві Департаменту патрульної поліції Струком Віктором Миколайовичем, який без достатнiх на те підстав звинуватив його в керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння та погрожуючи застосуванням фізичної сили, поліцейські змусили покинути автомобіль та поїхати разом з ними на службовому автомобілі де, від них надходили вимоги віддати речі та документи. Отримавши відмову, до нього застосували силу у вигляді заламування рук та нанесення декількох ударів в обличчя. При проведенні особистого обшуку вилучено мобільний телефон та ключi від автомобіля. Після цього патрульні повернулися до його автомобіля та самовільно провели його обшук без участі понятих, та будь-яких свідків, під час якого вилучили з автомобіля документи, карту пам`яті з відео реєстратора та належну сумку синього кольору, в якій були грошові кошти в сумі 5000 гривень та доставили до Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія», де взято необхідні аналізи, а патрульним поліцейським Струком В.М. складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення серії БД №165026 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України та вилучено в нього посвідчення водія. Згідно висновку від 30.11.2018 Київської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» щодо результатів медичного огляду, ознак сп`яніння не виявлено.

За фактом події за його заявою було внесено вiдомостi до ЄРДР за №0000011 за ч.1 ст.365 КК України, однак постановою територіального управління ДБР у м.Києві від 26.04.2019 кримінальне провадження було закрите через відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Вважає, що дії патрульних були протиправними, вчиненими не в межах повноважень та не в спосіб передбачений законом. Адже у патрульних взагалі були відсутні законні причини для зупинення автомобіля та вчинення подальших дій.

З посиланням на п.4 Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення, затвердженого постановою КМУ №1086 від 17.12.2008 в редакції, чинній на час виникнення правовідносин та з врахуванням того, що 25.11.2018 у патрульних поліцейських не було жодних підстав вважати, що він керував транспортним засобом в стані сп`яніння, то вилучення посвідчення водія та складання відносно нього протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП було незаконним.

Також зазначає, що 22.02.2019 о 02 год 05 хв в м.Києві, по вул.Празькій, 1 під час керування транспортним засобом, був зупинений інспектором УПП у місті Києві Департаменту патрульної поліції Постолюком Вадимом Олександровичем за те, що не мав права керувати транспортним засобом, оскільки позбавлений права керування за ст.130 КУпАП, будь-які доводи інспектором було проігноровано, його було затримано, проведено обшук, відібрано ключі вiд автомобіля, проведено обшук автомобіля, вилучено особисті речі-паспорт та телефон.

Крім того, за допомогою евакуатора автомобіль було затримано та доставлено на спеціальний майданчик, що підтверджується Актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу,

Послався, що о 04:30, звинувативши його в неадекватності, патрульні викликали медиків психіатричної допомоги, які засвідчили, що він перебуває в адекватному стані та психіатричної допомоги не потребує, після чого повернули паспорт та телефон без сiм карти та карти пам`яті.

Зазначив, що усвідомлюючи свавiльнiсть та незаконнiсть дій патрульних поліцейських, висловлював обурення, внаслідок чого інспектором патрульної поліції у м.Києві Андрущенко О.П. було складено протоколи за ч.1 ст.173 та ч.1 ст.185 КпАП України.

Інспектором патрульної поліції у м.Києві Постолюком В.О. винесено відносно нього постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за ч.1 ст.126 КпАП, яку отримав лише 26.02.2019,звернувшись до Управління патрульної поліції.

При затриманні транспортного засобу та доставлені його на спеціальний майданчик, інспекторами патрульної поліції м.Києва було проігноровано вимоги закону та той факт, що транспортний засіб не створює загрози безпеці руху та не розміщувався на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, що позбавляло права доставляти автомобіль на спеціальний майданчик. Факт належного розміщення транспортного засобу без створення перешкод підтверджується відеозаписом подій.

Зазначив, що лише після того, як сплатив оплату за евакуювання автомобіля в сумі 22 гривень та 500 гривень, а також 576 гривень за зберігання автомобіля, що підтверджується квитанціями від 25.02.2019 та 26.02.2019, йому було повернуто транспортний засіб.

Судом встановлено, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.05.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 до Інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві Кондрича Олександра Дмитровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 20 квітня 2019 року серії «НК» № 748990 та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.06.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора 3 роти 2 батальону УПП в м. Києві ДПП лейтенанта поліції Турченка Станіслава Миколайовича про визнання дій незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено частково. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху,зафіксоване нев автоматичному режимі від 13.04.2019 серії НК №731705про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в вигляді штрафу в розмірі 255 грн. 00 коп. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2019 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173, ч.1 ст. 185 КУпАП, на підставі ст. 38, п. 7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення закрито.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2019 у справі № 755/3369/19 позов задоволено, скасовано постанову в справі про адміністративне правопорушення серії НК № 555403 від 22 лютого 2019 року, винесену інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві Пустолюком Вадимом Олександровичем відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте, цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судовій практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

У цій справі перед судом постало питання, чи є факт скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення та складання протоколу про адміністративне правопорушення підставою для відшкодування моральної шкоди особі, стосовно якої складено постанову та протокол.

Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі та Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1376 затверджено Інструкцію з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Велика Палата Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, суд виходить з того, що на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.

Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.

Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Суд окремо зазначає, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення за статтями 173 та 185 КУпАП та 130 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів(стаття 221 КУпАП).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, показаннями технічних приладів, засобів фото- та/або відеоспостереження, висновком експертизи тощо, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до статті 256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяв патрульний поліцейський під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до закону в межах покладених на нього функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.

Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).

Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність дій працівників патрульної поліції вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Як вже наголошувалось, наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та постанови йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення та постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення та постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.

Суд зазначає, що факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу такого порушення, скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення не презюмує завдання позивачу моральної шкоди. У спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Невідповідність вимогам закону дій працівників патрульної поліції, які склали протоколи про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за які передбачена ст. ст. 173 та 185 КУпАП, в цій справі судом не встановлена.

Також вище встановлено, що провадження у справі закрито на підставі ст.38, п.7 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

З зазначеної постанови судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2019 вбачається, що факт здійснення правопорушення та вина особи, що вчинила адміністративне правопорушення підтверджується матеріалами справи.

Позивач у позові зазначає, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.06.2019 постанову скасовано та визнано незаконною.

Як встановлено вище рішенням суду скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення та в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, а саме в частині визнання незаконною постанови.

Суд зазначає, що вищезазначеними рішеннями у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений протокол про адміністративне правопорушення та постанови не відповідають вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення та постанов дії патрульних поліцейських були протиправними.

Що стосується, наданої до позову постанови про закриття кримінального провадження від 26.04.2019 обставини, що викладені у ній підтверджують встановлені судом обставини, щодо відсутності неправомірних дій інспекторів поліції.

Що стосується наявного в матеріалах справи протоколу про адміністративне правопорушення від 25.11.2018 та посилань позивача на ту обставину, що при його складанні дії патрульних були протиправні, вчиненими не в межах та не у спосіб передбачений законом суд зазначає наступне.

За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Так матеріали справи містять копію протоколу про адміністративне правопорушення від 25.11.2018.

Будь-яких результатів розгляду вказаного протоколу матеріали справи не містять, як і не містять доказів на підтвердження протиправних дій патрульних при його складанні, не містять матеріали і доказів на підтвердження незаконного вилучення посвідчення водія та застосування фізичного впливу до позивача.

Що стосується наданого до суду диску з відеозаписом, то суд зазначає, що вказаний доказ не відповідає вимогам ст. 100 ЦПК України щодо вимог до електронних доказів, а відтак до уваги судом не приймається.

Отже, судом не встановлено неправомірності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а тому відсутні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.

Що стосується посилань позивача на незаконність поміщення транспортного засобу для зберігання на спеціальний майданчик та заподіяння у зв`язку з цим моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Позивач посилається на ту обставину, що інспекторами патрульної поліції м. Києва було проігноровано вимоги закону та той факт, що транспортний засіб не створює загрози безпеці руху та не розміщувався на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів,якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю , що позбавляло права доставити автомобіль на спеціальний майданчик

Так матеріали справи містять акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 22.02.2019.

Відповідно до положень п.1 Розділу 12 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 N1395, (далі - Інструкція), тимчасове затримання транспортного засобу поліцейським проводиться у випадках, передбачених статтею 265-2 КУпАП, зокрема у разі, коли неможливо усунути причину затримання на місці виявлення адміністративного правопорушення, і передбачає примусове припинення використання такого транспортного засобу шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв або доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку, якщо транспортний засіб створює значні перешкоди дорожньому руху.

Як зазначено у п. п. 5, 6 Розділу 12 Інструкції, у разі коли водій, що вчинив правопорушення, присутній під час тимчасового затримання транспортного засобу і порушення неможливо усунути на місці в максимально короткий строк, поліцейський оформляє протокол про адміністративне правопорушення. У протоколі робиться відповідний запис про тимчасове затримання транспортного засобу із зазначенням інформації про складення акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, що долучається до протоколу, а у випадках, передбачених КУпАП, виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складення протоколу.

Якщо правопорушення може бути усунуте водієм у максимально короткий строк, поліцейський не проводить тимчасове затримання транспортного засобу і оформляє протокол про адміністративне правопорушення, а у випадках, передбачених КУПАП, виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складення протоколу.

Вбачається, що Інспектором управління патрульної поліції в м. Києві ДПП Постолюком Вадимом Олександровичем 22.02.2019 винесено постанову за частиною першою статті 126 КУпАП серії НК N 555403, на підставі якої, керуючись статтею 265-2 КУПАП, Т3 гр. ОСОБА_1 було евакуйовано та складено Акт огляду та тимчасового затримання ТЗ Deo Lanos днз НОМЕР_2 в присутності двох свідків.

Відповідач посилається на те, що відповідно до п. 11 «Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року N 1102, порушення усунути на місці у максимально короткий строк було неможливо, а також враховуючи те, що до приїзду евакуатора ОСОБА_1 ухилявся від відповідальності, що проявилося у відмові надати фактичні відомості працівникам поліції, щодо наявності в нього посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документу на транспортний засіб, тому було прийняте рішення про евакуацію даного транспортного засобу на арешт майданчик.

Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відповідач діяв у спосіб передбачений законом.

Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справ у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність дй інспектора поліції вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, інші обставини, викладені у позов не знайшли свого підтвердження, суд приходить висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову у частині стягнення моральної шкоди.

Що стосується вимог про стягнення збитків, понесених у зв`язку з оплатою за транспортування транспортного засобу та за зберігання транспортного засобу суд зазначає наступне.

Встановлено, що позивачем сплачено за евакуацію автомобіля 220 грн та 500 грн., а також 576 грн за зберігання автомобіля, що підтверджується квитанціями від 25.02.2019 та 26.02.2019, з врахуванням вимог ст. 1174 ЦК України та тієї обставини, що постанова серії НК№ 555403 від 22.09.2019 скасована рішенням суду, суд приходить до висновку про задоволення вимог в цій частині.

Що стосується витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно частин 1,2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ч.1,2 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду договір №02.11 про надання правничої допомоги від 04.11.2019, детальний опис робіт виконаних адвокатом Гулян Я.В в процесі надання правничої допомоги за договором №02.11 від 04.11.2019, розрахункову квитанцію №066331 від 07.11.2019 на суму 2000 грн.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат суд враховує наступне.

У рішеннях ЄСПЛ умовою для стягнення судових витрат зі сторони, що програла, є наявність факту їх сплати позивачем.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір був обґрунтованим. Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт, принципу розумності та справедливості, а також, часткового задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення, на користь позивача, витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 25, 58 грн.

Також суд зазначає, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, дане відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

Згідно з цим висновком законодавство не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення (пункти 6.21, 7.1, 7.2 відповідної постанови).

Вказане узгоджується з постановою ВП ВС у справі № 910/5880/21.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати за евакуювання автомобіля у розмірі 720 грн та за зберігання автомобіля у розмірі 576 грн.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 25, 58 грн.

В іншій частині - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.А.Усатова