СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/20504/21

пр. № 2/759/103/25

04 вересня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді П`ятничук І.В.,

за участю секретаря Кульбовської В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київського міського нотаріального округу державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко Олени Василівни про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 08.09.2021 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київського міського нотаріального округу державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О.В. про визнання заповіту недійсним, яким просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в рівних частках кожному, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О.В. від 18.02.2021 року зареєстрований в реєстрі за № 3-91.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який являвся чоловіком ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належала покійному на підставі свідоцтва про право власності на житло в порядку її приватизації.

Зазначила, що звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги, їй стало відомо, що її покійний чоловік за життя склав заповіт на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О.В. від 18.02.2021 року зареєстрований в реєстрі за № 3-91.

Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, оскільки на момент його посвідчення ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 за станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 09.09.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові та матеріалах справи.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Кір`яков М.П. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

В судове засідання державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О.В. не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду заяву, якою просить розгляд справи провести за відсутності представника нотаріальної контори.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, допитавши в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 13 ЦПК України, визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить актовий запис № 6042 Київського міського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) який був чоловіком ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 6, 7).

Також судом з`ясовано, що за життя, 18.02.2021 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О.В. відповідно до якого ОСОБА_6 належну йому на праві приватної власності частку квартири АДРЕСА_1 заповів в рівних частках ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 15).

Першою київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 було заведено спадкову справу № 02-14 (т. 1 а.с. 44-81).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 позивач ОСОБА_3 09.06.2021 року звернулась до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та дізналась про наявність заповіту посвідченого 18.02.2021 року Дванадцятою київською державної нотаріальною конторою.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 1281 від 25.09.2024 року ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» на момент укладення та підписання заповіту від 18.02.2021 року ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного ураження головного мозку складного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (згідно з МКХ-10:F07.9); на момент укладення та підписання заповіту від 18.02.2021 року на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_4 посвідчений державним нотаріусом дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Чорноморченко О.В., ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного ураження головного мозку складного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (згідно з МКХ-10:F07.9) і за своїм психічним станом в той період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т.2 а.с.207-218).

Встановлені експертами обставини також в повному обсязі узгоджуються з наявними у матеріалах справи доказами та показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтвердили обставини викладені у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом.

У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини.

Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 року в справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року в справі № 757/51379/17.

Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до п. 2 ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої в даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності стану недієздатності на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 року в справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року в справі № 522/25597/13-ц, від 18.09.2019 року в справі № 311/3823/15, від 23.11.2022 року в справі № 368/953/19.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 11.11.2019 року в справі № 496/4851/14-ц, вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові Верховного Суду від 17.05.2022 року в справі № 208/9102/15-ц зазначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

В постанові від 06.04.2022 року в справі № 319/547/20 Верховний Суд послався на постанову Верховного Суду від 20.12.2021 року в справі № 635/3664/16, у якій зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19.06.2019 року в справі № 554/11179/13-ц, від 02.11.2020 року в справі № 326/81/15, від 26.05.2021 року в справі № 639/348/17.

Дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд встановив, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 в момент складення оспорюваного заповіту виявляв ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного ураження головного мозку складного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (згідно з МКХ-10:F07.9).

Через вказане захворювання ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Вказані факти встановлено за допомогою спеціальних знань в області психіатрії та медицини.

Висновок судово-психіатричного експерта № 1281 від 25.09.2024 року є чітким, обґрунтованим та узгоджується з матеріалами справи, зокрема: з відомостями з історій хвороб померлого ОСОБА_6 .

Таким чином, суд визнає цей висновок повним, ясним і обґрунтованим, таким, що узгоджується з іншими матеріалами справи, а тому бере до уваги висновок судово-психіатричного експерта № 1281 від 25.09.2024 року та приймає його за основу.

Отже, аналізуючи надані сторонами докази, покази свідків під час розгляду справи, зважаючи на медичну документацію, враховуючи висновок судово-психіатричного експерта № 1281 від 25.09.2024 року, суд, дійшов висновку про наявність законних підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 від 18.02.2021 року, який складено на ім`я відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Верховний Суд у постанові від 25.11.2021 року в справі № 210/573/19 зазначає, що обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК України щодо призначення судової-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта, в цьому випадку, є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України.

Інші доводи сторін не впливають на висновки суду, відтак не потребують детального обґрунтування.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи те, що позов задоволено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати, що пов`язані з проведенням судово-психіатричної експертизи у розмірі 24716 грн. 00 коп. оскільки, судом цей висновок взято до уваги під час вирішення спору по суті.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82, 89, 141, 158, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київського міського нотаріального округу державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко Олени Василівни про визнання заповіту недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , від 18.02.2021 року посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О.В. від 18.02.2021 року зареєстрований в реєстрі за № 3-91, складений на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не відомий, місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати що пов`язані з проведенням судово-психіатричної експертизи у розмірі 12358 грн. 00 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не відомий, місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь держави судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І.В П`ятничук