Справа № 188/3099/24
Провадження № 2/188/975/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Місюра К.В.

за участю секретаря судового засідання: Лисяк А.Є.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Петропавлівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (с-ще Петропавлівка Синельниківського району Дніпропетровської області), з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, що надійшла до суду 03.09.2025р., просить стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (м. Покровськ Донецької області) заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, в розмірі 158 582, 31 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після звільнення позивача 26.08.2024 року з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» відповідачем не було виконано свого обов`язку із проведення з позивачем розрахунку, що і зумовило позивача звернутися до суду з відповідним позовом.

Позивач та його представник в судове засідання 04.09.2025р. не з`явились, направили до суду заяву, відповідно до якої просили розглянути справу у їх відсутність, змінені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання, не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду відзив, згідно якого позовні вимоги визнав в обсязі змінених позивачем позовних вимог, просив справу розглянути у відсутність їх представника.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що змінені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 14 травня 2012 року по 26 серпня 2024 року.

26 серпня 2024 року позивач був звільнений за станом здоров`я на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач фактично виконував свої трудові обов`язки до 26 серпня 2024 року, але з 21 травня 2023 року до моменту звільнення перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

Несвоєчасний розрахунок з позивачем стався внаслідок обставин, які є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними для суб`єктів господарської діяльності, а саме: військової агресії Російської Федерації проти України, що стала підставою для введення воєнного стану в Україні.

Згідно розрахунку відповідача заборгованість по заробітній платі станом на 31.03.2025р. становить 158 582, 31 грн., а саме:

грудень 2019 року 629, 12 грн.;

січень 2020 року 27 157, 42 грн.;

лютий 2020 року 3 946, 08 грн.;

березень 2020 року 17 369, 53 грн.;

квітень 2020 року 13 515, 62 грн.;

червень 2021 року 269, 23 грн.;

липень 2021 року 72, 54 грн.;

серпень 2021 року 623, 30 грн.

Відповідач, здійснивши нарахування його заробітної плати, не здійснив повного розрахунку по заробітній платі ані в день звільнення позивача, ані після нього.

Позивач посилається на ті обставини, що після його звільнення 26.08.2024 року з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» відповідачем не було виконано свого обов`язку із проведення з позивачем розрахунку, що і є причиною спору.

Між сторонами виник спір із приводу порушення роботодавцем законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України згідно постанови від 15 вересня 2015 року у справі 21-1765а15.

Таким чином, суд вважає, що заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати становить 158 582, 31 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалив рішення по суті спору.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Позивач погодився із розрахунком відповідача, суму заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі не оспорював, що підтверджується його заявою, яка надійшла до суду.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному розмірі.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Згідно ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1 211, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 141, 142, 258, 259, 263, 280-289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Покровськ, м. Родинське, вул. Перемоги, 9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі станом на 31.03.2025р. в сумі 158 582 (сто п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. 31 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Покровськ, м. Родинське, вул. Перемоги, 9, ) на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра