Справа № 159/4009/25
Провадження № 2/159/1421/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 вересня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі

головуючого судді - Смалюха Р.Я.,

за участю

секретаря судового засідання Клевецької О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), від імені якого діє представник ОСОБА_2 (01001, м. Київ, вул. а/с В302), до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за розпискою,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ), від імені якого діє представник Конюшко Денис Борисович (далі представник позивача або ОСОБА_2 ), звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач або ОСОБА_3 ), в якому просить стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість за розпискою у розмірі 62 169 (шістдесят дві тисячі сто шістдесят дев`ять) гривень 90 копійок.

21.03.2025 року ОСОБА_3 (Відповідач) зобов`язався повернути грошові кошти ОСОБА_1 (Позивач) у сумі 1500 доларів США до 01.05.2025 року, що підтверджується розпискою. Проте, Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, не здійснив оплату боргу у визначений строк до 01.05.2025 року включно, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість., яка станом на 16.06.2025 складає 62 169,90 грн основної суми, 235,05 грн 3% річних за ст. 625 ЦК України та 808,21 грн інфляційних витрат.

Враховуючи наведене, на підставі вимог ст. 530, 625, 629, 1050 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) просить позов задовольнити в повному обсязі стягнувши з відповідача зазначену вище заборгованість.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою від 09.07.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначив 15.08.2025, формування справи вирішив здійснювати у змішаній формі.

13.08.2025 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності.

14.08.2025 до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач зайнятий в іншому судовому засіданні. Суд відклав судове засідання на 09.09.2025.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча належно були повідомлені, про що свідчить довідка про доставку судової повістки в електронний кабінет відповідача т18.08.2025 та представника позивача 18.08.2025.

Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.

У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

Зважаючи на зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на основі наявних у справі доказів. Це зумовлено тим, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не подав відзиву, позивач просить задовольнити позов, проти прийняття заочного рішення не висловлювався.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи суд встановив таке.

З копії доданої до позову розписки від 21.03.2025 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зобов`язався повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти в розмірі 1500 доларів США.

Відповідач має інвалідність 2 групи, загальне захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 .

Відповідно до інформації з сайту Національного банку України, станом на 16.06.2025 курс 1 долара США до гривні становить 41,4466 грн за 1 долар США.

Відповідно до розрахунку, позивач здійснив нарахування відповідачу інфляційних витрат за період з 02.05.2025 по 16.06.2025 в розмірі 808,21 грн, та 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, за той жде період в розмірі 235,05 грн.

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері договірних правовідносин, а саме щодо виконання грошових зобов`язань за договором позики.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а аза відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 1046 ЦК визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Суд встановив, що за у мовами розписки від 21.03.2025, відповідач зобов`язався повернути позивачу 1500 доларів США до 01.05.2025.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка визначена у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц позичальник, отримавши позику в іноземній валюті, зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів в цій валюті.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач повернув зазначені в розписці кошти.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, суд дійшов висновку, що вимога позивач про стягнення з відповідача гривневого еквіваленту 1500 доларів США за курсом НБУ станом на день подачі позову, що становить 62169,90 грн (1500 доларів США * 41,4466 грн) є підставною.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Установивши, що свій обов`язок повернути аванс позивачці відповідачка не виконала, апеляційний суд обґрунтовано стягнув з останньої 3 % річних від простроченої суми.

Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, а також містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

Водночас у п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №340/385/17 містяться висновки про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 31 травня 2015 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

З матеріалів справи позивач визначає гривневий еквівалент заборгованості станом на 16.06.2025, отже з цієї дати, відповідно до висновків ВП Верховного Суду зроблених у постанові від 27.11.2019 у справі №340/385/17, позивач вправі нараховувати інфляційні витрати.

16.06.2025 є датою подачі позову до суду, під час розгляду справи позивач не збільшував розміру позовних вимог.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 808,21 грн за період з 02.05.2025 до 16.06.2025 (термін до дати переведення іноземної валюти у гривневий еквівалент), є безпідставною і до задоволення не підлягає.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Як суд встановив вище, відповідач не довів, що він повернув кошти зазначені в розписці від 21.03.2025, отже позивач відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, мав право нарахувати відповідачу 3% річних.

Однак, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2024, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, востаннє на 90 діб 15.11.2025.

Отже, з 24.02.2022 по сьогодні в Україні безперервно діє воєнний стан.

Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період з 02.05.2025 до 16.06.2025 в розмірі 235,05 грн, не підлягає до задоволення.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що відповідач порушив умови зазначені в розписці від 21.03.2025 щодо повернення суми позики, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою від 21.03.2025 належить задовольнити частково стягнувши з відповідача на користь позивача основну суму заборгованості в розмірі 62 169,90 грн; у стягненні 808,21 грн інфляційних витрат та 235,05 грн 3% річних, належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп (п. 9 ч. 1 ст. 5), а позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, то з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у сумі 2422,40 грн (3028 грн * 0,8), оскільки позов поданий через систему Електронний суд.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 262-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою від 21.03.2025 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 21.03.2025 в розмірі 62 169,90 грн.

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_3 808,21 грн інфляційних витрат та 235,05 грн 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 2422,40 грн.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Заочне рішення може бути переглянуте Ковельським міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 (( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідача ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне судове рішення складене 18.09.2025.

Головуючий:Р. Я. СМАЛЮХ