КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника позивача Альонкіної А.І.,

представника відповідача

Фонду гарантування вкладів

фізичних осіб Кібець Р.Р.,

представника третьої особи

ТОВ "ФК "Інновація" Грекової Л.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Альонкіною Альоною Ігорівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", уповноваженої особи на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал", третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інновація", про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 10.09.2008 між ним та ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником прав та обов`язків якого стало ПАТ «ФІДОБАНК», було укладено Кредитний договір № 1804.

Відповідно до п. 2 Кредитного договору Банк надає кредит Позивачу в розмірі 297 900,00 (двісті дев`яносто сім тисяч дев`ятсот) доларів США 00 центів з метою придбання нерухомого майна. Датою повного повернення Кредиту пунктом 2 Кредитного договору встановлено «10» вересня 2033 року.

15.03.2013 між Банком та ТОВ «СКАЙ КЕПІТАЛ» було укладено Договір відступлення права вимоги № 2-Ф/Б за Кредитним договором № 1804 від 10.09.2008, за яким Банк зобов`язується передати ТОВ «СКАЙ КЕПІТАЛ», а ТОВ «СКАЙ КЕПІТАЛ» прийняти права вимоги та оплатити їх.

Разом з тим, на думку позивача, вказаний договір відступлення права вимоги є договором факторингу, оскільки переуступка права здійснена з дисконтом, а саме: відповідно до п. 2.1. Договору відступлення права вимоги передбачено, що сума оплати визначена Сторонами в розмірі 319 720,00 грн. В той час, коли фактично відповідач провів відступлення права вимоги на суму 927 699,38 грн.

У свою чергу, на час укладення Договору відступлення права вимоги між ПАТ "Фідобанк" та ТОВ "Скай Кепітал" діяли обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2024 у задоволенні позову відмовлено (т. 3, а.с. 233-242).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що під час укладення Договору відступлення права вимоги між відповідачами діяли обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу - фізичних осіб.

Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував висновки, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.11.2018 у справі № 909/968/16, де наведено розмежування між договором цесії та факторингом (т. 4, а.с.1-4).

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ФГВФО та представник третьої особи ТОВ ФК "Інновація" у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.09.2008 між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ «СЕБ Банк», парвонаступником прав та обовязків якого є ПАТ «Фідобанк», укладено Кредитний договір № 1804 від 10.09.2008, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 297900,00 доларів США з метою придбання нерухомого майна.

15.03.2013 між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Скай Кепітал» укладено договір відступлення права вимоги № 2-ФБ від 15.03.2013, за умовами якого банк передає новому кредитору права вимоги за Кредитним договором № 1804 від 10.09.2008 та договорами забезпечення.

Відповідно до наданих ПАТ «Фідобанк» додаткових письмових пояснень та письмових доказів (виписок по особових рахунках), за кредитним договором на балансових рахунках в банку станом на 15.03.2013 обліковувалась заборгованість в сумі 321 089,01 доларів США, у т.ч.:

- строкова заборгованість за кредитом - 285135,72 доларів США;

- прострочена заборгованість за кредитом - 4 393,31 доларів США;

- строкова заборгованість за відсотками - 331,67 доларів США;

- прострочена заборгованість за відсотками - 31228,31 доларів США.

15.03.2013 позивачем було внесено кошти на погашення кредитної заборгованості в сумі 205000,00 дол. США., а право вимоги на решту суми заборгованості в розмірі 927899,45 грн. було відступлене Товариству з обмеженою відповідальністю «Скай Кепітал». Оплата за відступлення прав вимоги склала 319 720,00 грн.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги № 2-Ф/Б від 15.03.2013, загальний неоплачений розмір основного зобов`язання та процентів позичальника на дату відступлення (15.03.2013) становить:

- неоплачений розмір основного зобов`язання 927 899,45 грн.;

- сума процентів, нарахованих, але не сплачених 0,00 грн.;

- сума комісійних доходів, нарахованих, але не сплачених 0,00 грн.;

- розрахована, але не нарахована, і несплачена пеня 0,00 грн.;

- сума оплати за відступлення прав вимоги 319 720,00 грн.

Отже за договором про відступлення права вимоги № 2-ФБ від 15.03.2013 ПАТ «Фідобанк» (первісний кредитор) передало (відступило) ТОВ «Скай Кепітал» (новий кредитор) право грошової вимоги до позивача у розмірі 927899,45 грн., що виникло на підставі кредитного договору № 1804 від 10.09.2008.

На підставі рішення Національного банку України від 20.05.2016 № 8 «Про віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.05.2016 № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», строком на один місяць з 20.05.2016 до 19.06.2016 включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18.07.2016 № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.07.2016 № 1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», з 20.07.2016 до 19.07.2018 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31.10.2022 № 874 з 16.11.2022 відкликано повноваження ліквідатора ПАТ «Фідобанк», делеговані Білій І.В. рішенням від 15.06.2020 № 1124, вирішено повноваження під час ліквідації ПАТ «Фідобанк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з 16.11.2022 здійснювати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для визнання недійсним вищенаведеного договору відступлення права вимоги, посилався, серед іншого на те, що на момент укладення спірного договору, який попри його назву, містить всі ознаки і правовий зміст договору факторингу, діяли обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Суд звертає увагу, що відступлення права (цесія) за свою суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відступлення права вимоги не можливо охарактеризувати як оплатне чи безоплатне, оскільки це визначає договір, який є підставою для передачі прав вимоги.

Таким чином, в переважній більшості відступлення права вимоги (цесії) є не самостійним договором, а предметом певного договору (договору купівлі-продажу, міни, дарування права вимоги тощо). Угода про відступлення права вимоги (цесія) та договір, який є підставою для передачі прав вимоги, часто вчиняються одночасно та оформлюються одним правочином, який являється змішаним договором.

Тому до договору купівлі-продажу прав вимоги застосовуються також положення ст.ст. 512-519 ЦК України. При цьому, норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги.

Поряд з цим, за положеннями ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.03.2021 в справі №906/1174/18 навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Отже, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ,тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 в справі № 909/968/16, встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість, грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (ч. 1 ст. 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом ч. 2 ст. 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 в справі № 909/968/16.

Водночас, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/8115/19.

Так, як вбачається зі змісту спірного договору (п. 1.6), сторони погодили, що відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, що регулюють операції купівлі-продажу майнових прав (прав вимоги). Для уникнення сумнівів, наслідком продажу прав вимоги є їх відступлення від первісного кредитора новому кредитору згідно з положеннями про відступлення прав вимоги, передбаченими ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про заставу". Сторони підтвердили, що цей договір не оформляє (не передбачає) та/або не документує операцію факторингу, а також не оформляє (не передбачає) та/або не документує частину операції факторингу.

При цьому, текст укладеного між відповідачами договору не містить жодного посилання на факторинг, а сама його термінологія та суть навпаки підтверджує, що між відповідачами було укладено договір про відступлення права вимоги.

З огляду на вказане, вбачається, що між Банком (первинним кредитором) та ТОВ "СКАЙ КЕПІТАЛ" (новим кредитором) укладено саме договір відступлення прав вимоги за договором.

За вказаних обставин, виходячи з аналізу вищезазначених правових норм у сукупності з наданими сторонами спору доказами, а також оцінюючи відмінності між договором відступлення права вимоги і договором факторингу, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спірний договір укладено у відповідності до ч.3 ст. 656, ст.ст. 512-516 ЦК України, а тому вказаний договір не є договором факторингу,.

Разом з тим, слід зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 17, 26 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину.

Згідно п. 2 вказаної постанови судом необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України правочин не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Водночас, як вбачається, обґрунтовуючи недійсність спірного договору, позивач не зазначив, а також не надав жодного доказу на підтвердження факту не додержання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України при укладенні оскаржуваного договору.

У свою чергу, як правильно встановлено судом першої інстанції, оскаржуваний договір був укладений відповідачами з дотриманням вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, а їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором.

Також, слід зазначити, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, як вже зазначалось вище, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з урахуванням цих норм, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено, що оспорюваним договором було порушено його права, а сама позовна заява містить лише особисте переконання позивача про те, що оспорюваний договір укладений всупереч вимог законодавства.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Альонкіною Альоною Ігорівною, - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", уповноваженої особи на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал", третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інновація", про визнання недійсним договору відступлення права вимоги - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова