ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1348/25 Справа № 707/820/25 Категорія: 312000000 Головуючий по 1 інстанції Суходольський О.М. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат Дрогоман Олег Олександрович

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

представник відповідача Назаренко Сергій Миколайович

особа, що подала апеляційну скаргу: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Назаренка Сергія Миколайовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів в якому просила:

визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № SAMDNWEFC47 від 07 листопада 2024 року, розмір кредитного ліміту 57 000 грн., строк дії договору до 08 листопада 2024 року;

визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № WFC35 від 07 листопада 2024 року, розмір кредитного ліміту 50 000 грн., строк дії договору до 09 листопада 2027 року;

визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № WFC55 від 07 листопада 2024 року, розмір кредитного ліміту 50 000 грн., строк дії договору до 09 листопада 2027 року;

зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 безпідставно списані 07 листопада 2024 року з банківського/карткового рахунку кошти в розмірі 1 500 грн. шляхом їх відновлення на банківському картковому рахунку ОСОБА_1 ;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» 28 грудня 2015 року була укладена угода про обслуговування банківського рахунку. За даною угодою були відкриті дві банківські картки.

Крім того, 10 січня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» була укладена угода про обслуговування іншого банківського рахунку. За даною угодою також було відкрито дві банківські картки.

Внаслідок несанкціонованих позивачкою трансакцій, невстановленими особами було знято з відкритих на її ім`я рахунків кредитні кошти на суму 157 958,64 грн., що призвело до нарахування комісії банком на суму 5 418,44 грн.

Крім цього, ОСОБА_1 вказує, що 07 листопада 2024 року невстановлені особи зняли з її банківської картки грошові кошти в сумі 1 500 грн., які було перераховано на банківську картку, яку на її ім`я створили невстановлені особи.

08 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Черкаського районного управління поліції Головного Управління національної поліції в Черкаській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України (крадіжка в умовах воєнного стану).

Відомості були внесені 09 листопада 2024 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. Позивачку було визнано потерпілою в кримінальному провадженні № 0003753. Відповідно до рапорту ст. о/у ВКП Черкаського РУП ГУ Національної поліції в Черкаській області ст. лейтенанта поліції В. Крутіня від 08 листопада 2024 року за наслідками встановлення власника мобільного номеру 4 було встановлено, що по базі ІПНТ «Армор» даного номера як фігуруючого виявлено не було, по інформаційно-пошуковій мобільній базі Geocontact номер підписаний як «Шахраї представляються як оператори «ЛАЙФСЕЛЛ». Місце перебування даного номера встановити не виявилось можливим, так як даний телефон є вимкненим.

Позивачка також звертає увагу суду на ті обставини, що аналогічним чином шахрайські дії були здійснені щодо інших громадян України в різних частинах країни які зверталися із відповідними заявами до органів Національної поліції, вказані відомості внесені до ЄРДР і відкриті кримінальні провадження.

14 листопада 2024 року ОСОБА_1 написала на ім`я СК «ВУСО» заяву про настання страхового випадку на підставі якої було здійснено виплату 25 000 грн. які були перераховані позивачкою для погашення кредитної заборгованості.

Також позивачкою було написано заяву до відповідача із вимогою про повернення коштів, які були списані 07 листопада 2024 року з платіжних карток. У зв`язку з відсутністю реагування банку на її звернення 08 листопада 2024 року на гарячу лінію «3700» з приводу несанкціонованого зняття коштів нею було повторно скеровано звернення до відповідача на яке відповідач листом від 30 січня 2025 року повідомив ОСОБА_1 про неможливість задоволення її вимоги. Крім того, в результаті вищенаведених дій, в позивачки було списано і власні грошові кошти.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 07 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 листопада 2024 року SAMDNWEFC47, розмір кредитного ліміту 57 000 грн., строк дії договору до 08 листопада 2024 року.

Визнано припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № WFC35 від 07 листопада 2024 року, розмір кредитного ліміту 50 000 грн., строк дії договору до 09 листопада 2027 року.

Визнано припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № WFC55 від 07 листопада 2024 року, розмір кредитного ліміту 50 000 грн., строк дії договору до 09 листопада 2027 року.

Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 безпідставно списані 07 листопада 2024 року з банківського/карткового рахунку в розмірі 1 500 грн. шляхом їх відновлення на банківському/картковому рахунку ОСОБА_1 .

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати за надання правничої допомоги в розмірі 4 000 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Рішення суду обґрунтовано тим, що під час розгляду справи позивачкою було доведено, що жодних істотних умов кредитних договорів з відповідачем вона не погоджувала, а тому такі договори між сторонами не було укладено як фізично так і за допомогою накладення електронно-цифрового підпису. Відповідно перерахування кредитних коштів на банківську картку позивачки та їх подальше списання є безпідставним.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 травня 2025 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог. Здійснити перерозподіл судових витрат. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що клієнт банку повинен вжити заходів щодо збереження інформації з обмеженим доступом. В результаті дій ОСОБА_1 доступ до її Приват24 був наданий невідомій особі. Більше того, зняття готівки зі своєї кредитної картки, потім внесення цих коштів на картку іншій особі та здійснення переказу коштів з нової картки було здійснено особисто позивачем.

З урахуванням вищевикладеного, розголошення позивачкою даних про номер картки, вчинення інших дій, про які її просили невідомі особи не дають підстав для визнання її позовних вимог доведеними, тому рішення суду підлягає скасуванню, як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві, що надійшов від представника ОСОБА_1 адвоката Дрогомана О.О. вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення. Зазначено, що списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням, тому позивач не повинна нести відповідальність за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, ОСОБА_1 повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів. Рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» була укладена угода № SAMDNWFC6 про обслуговування банківського рахунку № НОМЕР_1 . За даною угодою були відкриті банківські картки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 . Крім того, 10 січня 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем була укладена угода SAMDNWFC3 про обслуговування банківського рахунку № НОМЕР_4 . За даною угодою були відкриті банківські картки № НОМЕР_5 та НОМЕР_6 .

Встановлено, що всього внаслідок несанкціонованих позивачкою трансакцій невстановленими особами було знято з відкритих 07 листопада 2024 року на її ім`я рахунків кредитні кошти на загальну суму 157 958,64 грн., що призвело до нарахування комісії банком на суму 5 418,44 грн. Вказане підтверджується виписками по банківській картці № НОМЕР_6 від 08 листопада 2024 року; по банківській картці № НОМЕР_3 від 08 листопада 2024 року; по банківській картці № НОМЕР_7 від 08 листопада 2024 року. Крім цього, позивачкою було з`ясовано, що невстановлені особи 07 листопада 2024 року о 16:48 зняли з банківської карти позивачки № НОМЕР_8 належні їй грошові кошти в сумі 1 500 грн. (баланс позивачки на картці на момент зняття становив 1 549,57 грн.) які було перераховано на банківську картку НОМЕР_9 , яку на її ім`я створили невстановлені особи (№ рахунку НОМЕР_10 ).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 16), 09 листопада 2024 року до ЄРДР за №0003753 внесено відомості про те, що до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області надійшло повідомлення ОСОБА_1 що 07 листопада 2024 року невстановлена особа, під час дії військового стану здійснила крадіжку грошових коштів із банківської картки банку «Приватбанк». Сума збитків встановлюється. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 4 ст. 185 КК України.

Позивачку було визнано потерпілою в кримінальному провадженні № 0003753.

Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до частин 7 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 9 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не погоджувала жодних істотних умов кредитних договорів, вони не укладалися нею як фізично так і за допомогою накладення електронно-цифрового підпису, жодних дій для отримання даної фінансової послуги позивачка не вчиняла, а відповідно перерахування кредитних коштів на банківську картку позивачки та їх подальше списання є безпідставними.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.

Зокрема, на підставі ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовім формі, якщо мого зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину та забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зроблено висновок, що: «банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог, у той час як процесуальний закон покладає саме на відповідача обов`язок спростування доводів позивача у даних цивільних правовідносинах між банком та споживачем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Назаренка Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2025 року.

Судді