КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/26701/24

номер провадження: 22-ц/824/11425/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року у складі судді Ольшевської І.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 09 січня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» був укладений договір №SAMDNWFC0, відповідно до якого позивачці було відкрито рахунок/картку № НОМЕР_1 . Упродовж тривалого часу позивачка користувалась послугами відповідача та не виникло жодних проблем чи претензій з приводу роботи банку та наданих ним послуг. Однак 30 вересня 2024 року позивачка приблизно о 12 год 09 хв. та 12 год 45 хв. отримала два дзвінки нібито від відповідача, але на перший не відповіла, оскільки була зайнята. О 12 год 45 хв. на повторний дзвінок взяла слухавку, від відповідача їй запропонували підняти кредитний ліміт до 35 000 грн 00 коп. Позивачка повідомила, що не потрібно, це питання її не цікавить. Через деякий час отримала смс повідомлення ніби від відповідача про те, що їй погоджено по банківській карті кредитний ліміт у 35 000 грн 00 коп. Прочитавши це смс повідомлення з інформацією про кредитний ліміт, позивачка одразу зателефонувала відповідачу за номером 3700 та повідомила про отримане смс з інформацією про кредитний ліміт та просила його скасувати, так як не має необхідності та бажання мати кредитні зобов`язання. Ще повідомила, що хтось робить щось із її карткою, бо згоду на підвищення кредитного ліміту вона не надавала. Оператор у відповідь сказала, що розберуться і перетелефонують.

Зазначала, що через декілька хвилин вона помітила, що з картки за рахунок кредиту, на якій на той момент було лише 100 грн 00 коп., о 16 год 23 хв. було знято 100 грн 00 коп. Позивачка повторно зателефонувала відповідачу та попросила заблокувати картку, так як відбувається списання кредитних коштів з картки, повідомила, що це робить не вона, а також повідомила, що встановлення кредитного ліміту в сумі 35 000 грн 00 коп. не оформлювала. Повторний дзвінок був прийнятий о 16 год 29 хв. На цей час з картки позивачки встигли зняти ще 19 500 грн 00 коп. о 16 год 27 хв., про що відповідача було повідомлено. Жодної реакції щодо блокування картки не було отримано і о 16 год 33 хв. з її картки знято ще 15 000 грн 00 грн.

Позивачка вказувала, що без її згоди та участі з її карткового рахунку незаконно було знято 34 600 грн 00 коп. кредитних коштів. О 16 год 50 хв. позивачка викликала поліцію. Нею була написана заява до Обухівського РУП ГУНП в Київській області. 08 жовтня 2024 року позивачку викликали до поліції для отримання пояснень з приводу події, що сталася 30 вересня 2024 року. 26 листопада 2024 року слідчим Голосіївського районного управління поліції ГУ НП в місті Києві Лазоренком Я.М. було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивачки. 10 грудня 2024 року позивачка отримала смс повідомлення від відповідача про сплату платежу в розмірі 4 150 грн 00 коп. за користування кредитним коштами.

Вважала, що в даній ситуації вона є потерпілою особою від шахрайських дій невідомих осіб та не повинна сплачувати кредит, який не просила встановлювати та не отримувала. Через зволікання, неуважність та халатність працівників банку, з якими спілкувалась позивачка по телефону 3700 та просила заблокувати картку, були здійснені зняття 100 грн 00 коп., 19 500 грн 00 коп., 15 000 грн 00 коп. При цьому позивачка повідомляє, що не надавала та не передавала будь-які особисті дані, ПІН код картки чи іншу інформацію, яка б дала змогу ініціювати фінансові (платіжні) операції по картці. При цьому позивачка зазначала, що зверталась до відповідача із заявою щодо незаконного списання коштів 30 вересня 2024 року, однак відповідач повідомив, що чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу, тому банк не може повернути переказані кошти та порадив звернутись до правоохоронних органів.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила:

визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування за картковим рахунком позивачки № НОМЕР_1 та всіма додатковими рахунками згідно угоди №SAMDNWFC0 від 09 січня 2018 року заборгованості за кредитним лімітом, процентів (пені, комісії) за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення операцій (транзакцій) 30 вересня 2024 року;

зобов`язати відповідача зупинити нарахування та списання за картковим рахунком позивачки № НОМЕР_1 заборгованість за кредитним лімітом, будь-яких процентів (пені, комісії) за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення операцій (транзакцій) 30 вересня 2024 року;

зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на картковому рахунку позивачки № НОМЕР_1 станом на 16 год 00 хв. 30 вересня 2024 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 заборгованості за кредитним лімітом, процентами (пені, комісії) за користування використаним кредитним лімітом, що утворилися внаслідок проведення операцій (транзакцій) 30 вересня 2024 року.

Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» зупинити нарахування та списання за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 заборгованість за кредитним лімітом, будь-яких процентів (пені, комісії) за користування використаним кредитним лімітом, що утворилися внаслідок проведення операцій (транзакцій) 30 вересня 2024 року.

Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» відновити залишок коштів на картковому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 станом на 16 год 00 хв. 30 вересня 2024 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн 00 коп.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 3 633 грн 60 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що АТ КБ «Приватбанк» не довело фактів, які б свідчили про участь позивачки ОСОБА_1 у ініціюванні спірних платіжних операцій, здійснених 30 вересня 2024 року, а також не спростувало її тверджень щодо відсутності згоди на встановлення або використання кредитного ліміту. Судом встановлено, що збільшення кредитного ліміту та списання коштів з рахунку НОМЕР_3 відбулося без належного підтвердження волевиявлення позивача, за відсутності доказів передачі нею конфіденційної інформації або порушення умов договору. Натомість банк, отримавши повідомлення про можливі шахрайські дії, не забезпечив негайного блокування картки та не вжив заходів для зупинення списання коштів, що свідчить про неналежне виконання ним обов`язків, передбачених чинним законодавством та нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідач також продовжував нарахування заборгованості та відсотків за спірними транзакціями, незважаючи на своєчасне звернення позивачки як до банку, так і до правоохоронних органів. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання неправомірними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 заборгованості за кредитним лімітом, процентами (пені, комісії) за користування використаним кредитним лімітом, що утворилися внаслідок проведення операцій (транзакцій) 30 вересня 2024 року, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» зупинити нарахування та списання за цим картковим рахунком, а також зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» відновити залишок коштів на указаному картковому рахунку ОСОБА_1 станом на 16 год 00 хв. 30 вересня 2024 року.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн 00 коп. суд першої інстанції виходив із того, що позивачка звернулася за професійною правничою допомогою, що підтверджується поданим до справи договором з адвокатом, звітом про надані послуги та квитанцією про оплату в розмірі 8 000 грн 00 коп. З огляду на складність справи, характер порушення прав споживача фінансових послуг, а також значення справи для позивача, суд визнав витрати на правничу допомогу обґрунтованими, розумними та такими, що підлягають відшкодуванню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зняття коштів з карткового рахунку позивачки стало можливим в результаті компрометації даних для входу в Приват24, а саме логіну та паролю в Приват24, що дало змогу невстановленим особам неодноразово увійти в акаунт Приват24 позивачки, після чого отримати дані (номер, термін дії, СVV2 код) картки, та в подальшому здійснити транзакції по її картці. В своїх поясненнях, наданих працівникам поліції, позивачка зазначила, що 30 вересня 2024 року о 12 год 09 хв. та о 12 год 54 хв. на її телефон, надходили дзвінки від відповідача. Таким чином, списанню коштів з картки позивачки, що відбулося 30 вересня 2024 року, передували інші події, а саме: 30 листопада 2024 року банк здійснював багаторівневі IVR-опитування на її номер телефону про нетиповий вхід у її акаунт додатку Приват24, проте жодного реагування з боку клієнта не було, що не заперечується позивачкою. Після цього, 30 вересня 2024 року почалося списання коштів з картки позивачки, у зв`язку з цим позивачка звернулася до банку, в результаті чого працівником банку було заблоковано картки позивачки.

Вказує, що посилаючись на норми закону, згідно з положенням ч.2 ст.614 ЦК України, суд самостійно та необґрунтовано визначив норму, що саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, як споживача послуг, що відповідає вимогам ЦПК України, які суд виклав, посилаючись лише на ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.1073 ЦК України та постанову Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року.

Зазначає, що до повідомлення банку про постановку картки в стоплист платіжної системи, способом обумовленим договором, відповідальність за операції, ініційовані за допомогою платіжної картки несе її держатель. Оскільки позивачка (як на гарячу лінію, так і в письмовому вигляді) повідомила банк про факт транзакцій вже після проведення спірних транзакцій, позивачка має особисто нести цивільно-правову відповідальність.

Також вказує, що в архівах банку не виявлено звернень позивачки з дорученням про постанову карти в стоплист платіжної системи або з вимогою про блокування картки до моменту зняття коштів.

Крім того, вказує, що судом не було враховано щодо співмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та підтвердження судових витрат. Вважає, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 8 000 грн 00 коп. є значно завищеним, неспівмірним із обсягом наданої правової допомоги.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Даниленко Т.І. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що АТ КБ «Приватбанк» не підтвердило належними та допустимими доказами обставини, які б безспірно доводили, що позивачка, як користувач карткового рахунку, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію щодо списання грошових коштів з її карткового рахунку 30 вересня 2024 року на суму 34 600 грн 00 коп.

Зазначає, що ОСОБА_1 повідомила банк про відмову у наданні їй кредиту одразу після першого незаконного списання коштів, повідомила банк у телефонному режимі про незаконну операцію на її картковому рахунку та просила заблокувати картку для убезпечення себе від повторного незаконного списання коштів, що відповідачем не було здійснено і з карткового рахунку позивачки знову були зняті грошові кошти, ОСОБА_1 виконала свій обов`язок.

Також вказує, що позивачкою надано належні та достатні докази понесення нею витрат на правничу допомогу: копію договору про надання правничої допомоги, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката, копію звіту виконаних робі по договору про надання правничої допомоги, копію квитанції до прибуткового касового ордеру. В свою чергу, представником відповідача не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та не доведено не співмірності витрат на правничу допомоги, понесені позивачкою.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є клієнтом, держателем та користувачем платіжної картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ).

Установлено, що в період з 16 год. 23 хв. по 16 год. 33 хв. 30 вересня 2024 року невідомі особи своїми шахрайськими діями заволоділи доступом до вказаної платіжної картки та заволоділи грошовими коштами в загальній сумі 34 600 грн 00 коп.

Вказані кошти були кредитними, ліміт за яким перед зняттям було збільшено без згоди позивачки до 35 000 грн 00 коп.

Наведені обставини відповідачем не спростовані, а тому правильно визнані судом першої інстанції такими, які не підлягають доказуванню відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З матеріалів справи вбачається, що за фактом заволодіння грошовими коштами позивачка 30 вересня 2024 року звернулась до Обухівського РУП ГУНП в Київській області із заявою про вчинення відповідних дій щодо події, яка відбулась.

У подальшому, 25 листопада 2024 року позивачка звернулась до Голосіївського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві з відповідною заявою, за якою були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.4 ст. 190 КК України, кримінальне провадження 0003424 від 26 листопада 2024 року.

11 листопада 2024 року АТ КБ «Приватбанк» надано ОСОБА_2 відповідь стосовно підстав списання 30 вересня 2024 року грошових коштів з її платіжної картки. Банк повідомив, що дані операції були підтверджені шляхом використання «Технології безпеки 3-D Secure». Також банк вказав про те, що чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу, тому банк не може повернути переказані кошти. У випадку впевненості в наявності шахрайських дій щодо списання грошових коштів відповідач рекомендував звернутись до правоохоронних органів.

На спірні правовідносини, пов`язані із клієнтським обслуговування банківськими установами поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Системний аналіз наведених положень закону свідчить про те, що позивачка є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Згідно зі ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 розділу І Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних документів, затвердженого постановою правління Національного банку України 29 липня 2022 року за № 164 (далі - Положення №164), власник рахунку - особа, на ім`я якої відкрито рахунок та/або електронний гаманець, за яким здійснюються платіжні та/або інші операції з використанням платіжного інструменту; держатель платіжного інструменту - фізична особа, яка на законних підставах використовує платіжний інструмент для ініціювання платіжної операції та/або здійснення інших операцій, визначених договором з емітентом; еквайринг платіжних інструментів - платіжна послуга, що полягає у прийнятті платіжних інструментів, результатом якої є переказ коштів отримувачу та/або видача коштів у готівковій формі; користувач - фізична або юридична особа, яка має намір отримати чи отримує платіжну послугу від емітента; надавач платіжних послуг з обслуговування рахунку - надавач платіжних послуг, у якого відкритий рахунок користувача для виконання платіжних операцій; платіжна операція - дія, ініційована користувачем, із внесення, переказу або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього.

У відповідності до п. 136 розділу VII Положення №164 користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень; надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором.

У пункті 138 Положення №164 зазначено, що емітент зобов`язаний: забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення); зберігати інформацію, надану користувачем для здійснення контактів із ним, протягом строку дії договору; забезпечити користувачу можливість безоплатно в будь-який час повідомити емітента про втрату платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації та не допускати будь-якого використання платіжного інструменту після отримання такого повідомлення; забезпечити користувачу можливість у будь-який час повідомити емітента про потребу розблокування або заміни (перевипуску) платіжного інструменту; повідомляти користувача про виконання операцій з використанням платіжного інструменту; реєструвати та протягом строку, передбаченого нормативно-правовими актами Національного банку, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування емітентом користувача та користувачем емітента, надавати користувачу таку інформацію за його письмовим зверненням. Емітент зобов`язаний зазначити дату і час одержання повідомлення користувача про втрату платіжного інструменту під час реєстрації повідомлення.

Згідно з п. 140 Положення №164 користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

Пункти 143 та 144 Положення №164 визначають, що надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Надавач платіжних послуг повинен сприяти власнику рахунку/держателю в поверненні коштів за неналежною платіжною операцією з використанням платіжного інструменту шляхом негайного надання доступної йому інформації про таку операцію (без стягнення плати), уключаючи інформацію, отриману на його запит від надавача платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача.

Відповідно до п. 146 Положення №164 власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно з положеннями ч.2 ст.614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільного кодексу України, які викладені вище.

Відповідно до приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не надало суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивачки, та не довів, що вона як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла в доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, АТ КБ «Приватбанк» нараховувалися відсотки позивачці ОСОБА_1 за користування кредитними коштами по її рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) саме після несанкціонованого втручання, тобто, після 30 вересня 2024 року, зокрема нараховано 4 150 грн 00 коп. процентів.

Верховний Суд у своїй практиці, зокрема у постановах від 04 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16-ц та в інших, дотримається єдиної позиції, що у відповідності до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі не встановлено, а відповідачем не доведено, що позивачка, як користувач платіжної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Тобто, списання грошових коштів з карткового рахунку позивачки відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції.

До того ж виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.

При цьому, відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткового рахунку, відкритого на ім`я позивачки, не є підставою для відмови в позові (див. аналогічні постанови Верховного Суду від 26 серпня 2020 року в справі 766/19614/18 (провадження № 61-19350св19), від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження №61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження №61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження №61-12707св19) та інших).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №751/6050/18 зазначив, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони. Також Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 521/20764/20 виснував, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції»

Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про наявність правових підстав для визнано неправомірними дій АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 заборгованості за кредитним лімітом, процентами (пені, комісії) за користування використаним кредитним лімітом, що утворилися внаслідок проведення операцій (транзакцій) 30 вересня 2024 року, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» зупинити нарахування та списання за цим картковим рахунком, а також зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» відновити залишок коштів на указаному картковому рахунку ОСОБА_1 станом на 16 год 00 хв. 30 вересня 2024 року.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що саме компрометації облікових даних або бездіяльність позивачки призвели до негативних для неї наслідків, то вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а доказування та відповідно, рішення суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях (ст.ст.12,81 ЦПК України). До того ж у контексті застосування принципу переваги прав споживача у фінансових правовідносинах саме банк мав надати докази винної поведінки позиваки у компрометації конфіденційних банківських даних.

Крім того, банк не надав доказів того, що з моменту надходження повідомлення від клієнта про шахрайство він належним чином та вчасно виконав свій обов`язок щодо негайного блокування платіжного інструменту та припинення платіжних операцій, що прямо передбачено Положенням №164

Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано щодо співмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та підтвердження судових витрат, оскільки, на думку скаржника, розмір витрат на правничу допомогу в сумі 8 000 грн 00 коп. є значно завищеним, неспівмірним із обсягом наданої правової допомоги, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

Як вбачається з матеріалів справи в обґрунтування розміру понесених позивачкою витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн 00 коп. до матеріалів справи надано:

- договір про надання правничої допомоги від 10 грудня 2024 року, за умовами якого адвокат Даниленко Т.І. на умовах платності зобов`язалась надавати ОСОБА_1 професійну правову допомогу у цій судовій справі (а.с.16-17).

- звіт виконаних робіт від 12 грудня 2024 року по договору від 10 грудня 2024 року, за яким адвокат Даниленко Т.І надав ОСОБА_1 професійну правову допомогу у цій судовій справі на загальну суму 8 000 грн 00 коп. (а.с.19).

- квитанція до прибуткового касового ордеру від 10 грудня 2024 року, згідно з якою ОСОБА_1 сплатила адвокату Даниленко Т.І грошові кошти за професійну правову допомогу у цій судовій справі на загальну суму 8 000 грн 00 коп. (а.с.18).

Таким чином у ці справі документально підтверджено понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомоги в загальному розмірі 8 000 грн 00 коп.

Всі ці документи на підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомоги в загальному розмірі 8 000 грн 00 коп. були долучені до позовної заяви та були отримані відповідачем АТ КБ «Приватбанк» 15 січня 2025 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак матеріали справи не місять доказів того, що відповідач до ухвалення оскаржуваного рішення звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення заявленої позивачкою суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на неспівмірність заявленого розміру наданим послугам.

Тому колегія суддів вважає, що, всупереч доводам апеляційної скарги, у суду першої інстанції не було правових підстав для самостійного зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягав стягненню із відповідача на користь позивачки.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді: