Справа № 451/1692/24 Головуючий у 1 інстанції: Куцик-Трускавецька О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1122/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 про визнання недійсним шлюбного договору.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 11 жовтня 2022 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 11 листопада 2022 року. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 150 000,00 доларів США. Під час вчинення приватним виконавцем виконавчих дій з виконання рішення суду з`ясувалося, що 27 липня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, а 05 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком В.М. та зареєстрований в реєстрі за №4331, згідно умов якого все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя на чиє ім`я воно було придбане. Також сторони домовились, що будь-які зобов`язання за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами, є особистими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів. Згідно відомостей РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях (Філія ГСЦ МВС) від 02.09.2024 року ОСОБА_1 є власником наступних транспортних засобів: BMW М235і, 2016 року випуску - дата набуття права власності 23.08.2024 року; PEUGEOT 301, 2016 року випуску, - дата набуття права власності 19.07.2024 року; FORD FUSION, 2015 року випуску, - дата набуття права власності 06.07.2024 року, тобто транспортні засоби придбані під час перебування у шлюбі. Вважає, що шлюбний договір між сторонами було укладено з метою ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань згідно рішення суду про стягнення на користь позивача 150 000,00 доларів США. Стверджує, що подружжя, яке домовляється в шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України після настання строку повернення позики чи пред`явлення позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника чи зменшення обсягу майна боржника.

З наведених підстав просить:

визнати недійсним шлюбний договір укладений 05 липня 2024 року між ОСОБА_1 (Чоловік) та ОСОБА_1 (Дружина), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком Володимиром Михайловичем та зареєстровано в реєстрі за №4331;

стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які позивач поніс у зв`язку із розглядом цієї справи в суді.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним шлюбний договір укладений 05 липня 2024 року між ОСОБА_1 (Чоловік) та ОСОБА_1 (Дружина), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком Володимиром Михайловичем та зареєстрований в реєстрі за №4331.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1462,16 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі посилається на те, що шлюбний договір було укладено 05 липня 2024 року, а транспортні засоби придбані відповідачкою 06 липня та 23 серпня 2024 року. Вважає відсутніми ознаки фраудаторності шлюбного договору, оскільки відповідачка не визнала за собою право власності на майно подружжя, що було набуте до укладення шлюбного договору, а шляхом укладення спірного договору подружжя вирішило врегулювати питання розподілу майна і доходів. Стверджує, що оскільки ОСОБА_1 є приватним підприємцем та отримує досить високий дохід від своєї діяльності, то з метою того, щоб не нести відповідальності за борги свого чоловіка, саме вона запропонувала чоловікові укласти шлюбний договір. Апелянт вважає відсутніми підстави для визнання шлюбного договору фраудаторним, оскільки майно за шлюбним договором не відчужувалось, перехід права власності на об`єкти речових прав за шлюбним договором не відбувся, після укладення договору фінансове становище відповідачки не змінилось, договір жодним чином не впливає на ухилення боржником від сплати заборгованості, на момент укладення договору відповідачі не володіли на праві власності ні рухомим, ні нерухомим майном. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним шлюбний договір, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 шлюбний договір є фраудаторним, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору ОСОБА_2 , оскільки після настання строку повернення ОСОБА_1 позики та після ухвалення Радехівським районним судом Львівської області рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 позичених коштів, подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1 домовилися у шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, наслідком чого є зменшення обсягу майна боржника ОСОБА_1 , що свідчить що оспорюваний договір укладено з метою недопущення виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на майно боржника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.07.2024 вбачається, що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, актовий запис №1686, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ».

Між ОСОБА_1 (чоловік) та ОСОБА_1 (дружина) 05.07.2024 укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком В.М. та зареєстрований в реєстрі за №4331.

Судом також встановлено, що 11.10.2022, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого Н. Грушка отримав від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 11.11.2022, на підтвердження отримання вищевказаної суми Н. Грушка власноручно написав розписку та підписав таку.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 406336165 від 03.12.2024 вбачається, що накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 02.11.2024 підтверджується, що Н. Грушка є фізичною особою підприємцем.

Згідно із виписки про надходження по картці/рахунку НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) за договором SAMDNWFC4 від 12.07.2019 за період 01.03.2024 25.09.2024 Н. Грушці неодноразово здійснювалися зарахування переказів(виплат) та остання отримала 1 748 912,06 грн. доходу.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилається на те, що шлюбний договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 укладено з метою унеможливлення виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на його користь суми заборгованості за договором позики в розмірі 150000.00 дол. США, а відтак такий договір є фраудаторним, оскільки вчинений йому на шкоду, як кредитору, з метою унеможливлення виконання рішення суду за рахунок реалізації рухомого чи нерухомого майна.

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які є приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або осо пореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 6 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те,що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує,змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №759/24061/19).

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок про те, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного судочинства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та посилатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором) може бути оплатний, так і безоплатний договір.

У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містить стаття 372 ЦК України.

Положення статей 92,93 СК України надають подружжю право укладати шлюбний договір, яким будуть регулюватися майнові відносини між ними, а також визначатися їхні майнові права та обов`язки.

Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно). (постанова Верховного Суду від 10 травня 2-22 року у справі №755/5802/20).

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 320/3970/18, відповідно до статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Шлюбний договір є видом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства тощо.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Договором, що вчиняється на шкоду кредитору (фраудаторним договором) може бути й шлюбний договір.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Аналогічний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17.

Так, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із ч. 3ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Ознаками, які свідчать про фраудаторність шлюбного договору, тобто договору, який вчинено на шкоду кредитору, є момент укладення шлюбного договору; те, що внаслідок вчинення шлюбного договору відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника (наприклад, подружжя домовилося про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статт1 60 СК України).

У справі, що переглядається, при зверненні із позовом ОСОБА_2 зазначив, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1 05.07.2024 року уклали шлюбний договір, який впливає на можливість виконання рішення Радехівського районного суду Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 150000.00 дол. США боргу за договором позики.

Судом встановлено, що 05.07.2024 між ОСОБА_1 (Чоловік) та ОСОБА_1 (Дружина) було укладено шлюбний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком В.М. та зареєстровано в реєстрі за №4331.

Як вбачається зі шлюбного договору від 05 липня 2024 року, договір укладено після того, як у ОСОБА_1 існували зобов`язання перед ОСОБА_2 , після виникнення у ОСОБА_2 права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 на підставі договору позики від 11 жовтня 2022 року, оскільки ОСОБА_8 зобов`язався повернути кошти за договором позики не пізніше одного місяця, тобто не пізніше 11 листопада 2022 року, що спростовує твердження з приводу того, що відповідачі діяли добросовісно.

Безспірним також є те, що 10.10.2023 рішенням Радехівського районного суду Львівської області по справі №451/488/23 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 150 000,00 доларів США, рішення суду набрало законної сили 18.06.2024.

Зі змісту шлюбного договору вбачається, що його умови містять взаємні права та обов`язки сторін, і що при його укладенні сторони нотаріусом були попередньо ознайомлені з загальними вимогами чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, яке відповідає внутрішній волі як учасників цього правочин, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки за договором, знаходячись у зареєстрованому шлюбі та маючи на меті урегулювання майнових відносин між собою і визначення майнових прав та обов`язків.

У шлюбному договорі сторони передбачили, що «все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу,є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно були придбане або набуте (пункт 3), все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно були придбане та/або зареєстроване (пункт 4), сторони домовилися, що будь які зобов`язання за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами є особистими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів (пункт 6), дарунки, отримані подружжям один від одного вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, хто прийняв (одержав) дарунок (пункт 8), грошові кошти на рахунках в банківських установах, будь-які банківські внески, в тому числі відсотки , нараховані по ним, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я відкрито рахунок в установі банку (пункт 9)».

Подружжя, яке домовляється в шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, після настання строку повернення позики чи виконання рішення про стягнення боргу за договором позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника чи зменшення обсягу майна боржника.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував те, що ОСОБА_1 , укладаючи із дружиною ОСОБА_1 05 липня 2024 року шлюбний договір достовірно знав, що у нього є заборгованість за договором позики від 11.10.2022, яку він не сплатив, знав про рішення Радехівського районного суду Львівської області від 10.10.2023 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 150000.00 дол. заборгованості, а тому вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що шлюбний договір ОСОБА_1 уклав на шкоду кредитору ОСОБА_2 , оскільки умови договору про непоширення в шлюбному договорі положень статі 60 СК України на майно, набуте подружжям в шлюбі, свідчать про те, що такий договір укладено на шкоду позивачу, як кредитору, з метою недопущення виконання рішення суду, недопущення звернення стягнення на майно, придбане в шлюбі.

Суд дійшов вірного висновку, що сторони шлюбного договору діяли недобросовісно, оскільки в результаті укладення шлюбного договору ОСОБА_1 добровільно позбавлявся частки у спільному майні, що свідчить про зменшення обсягу майна боржника.

При цьому, суд врахував те, що шлюбний договір було укладено 05 липня 2024 року, а транспортні засоби було придбано 06 липня 2024 року, 19.07.2024 та 23 серпня 2024 року.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірний договір не передбачає відчуження боржником майна, що майно боржника переходить у власність дружини, що могло б погіршити становище боржника, а також те, що зобов`язання боржника ОСОБА_1 перед кредитором ОСОБА_2 виникли задовго до моменту реєстрації шлюбу та укладення шлюбного договору, що, на її думку, свідчить про відсутність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору недійсним, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20.08.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк