Номер провадження: 22-ц/813/2856/25
Справа № 496/5710/24
Головуючий у першій інстанції Пасечник М. Л.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2024 року, постановлену Біляївським районним судом Одеської області у складі: судді Пасечник М.Л. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10.10.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 334; після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати з батьком - ОСОБА_1 .

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей визнано неподаною та повернуто позивачу з усіма доданими до неї документами.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2024 року як таку, що не відповідає нормам матеріального права та винесена з порушенням норм процесуального права, фактичним обставинам справи, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказує, що в порушення вимог ч. 3, ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, зокрема висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, відповідно до якого за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дітей разом із матір`ю чи батьком одночасно із вимогою про розірвання шлюбу.

Суд, застосовуючи ст. 185 ЦПК України та повертаючи позовну заяву, посилався на те, що, нібито, в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) вказано, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а представником позивача не залучено орган опіки та піклування до участі у справі та не надано копію позову з додатками, згідно вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України. Проте, спір щодо визначення місця проживання дитини між сторонами відсутній, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 СК України, 30.08.2024 року був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини після розлучення, посвідчений 24.08.2024 Грабовенко-Ворсуляк Д.М., державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстровано в реєстрі за № 2-2428.

Відповідно до умов зазначеного договору, сторони дійшли згоди та визначили, зокрема, те, що місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є місце проживання батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд не звернув уваги на те, що від початку між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дітей, такий спір не виникав та не вирішувався, самостійних вимог щодо визначення місця проживання дітей позивач не заявляв, а лише просив вирішити питання про залишення дітей разом із батьком одночасно із вирішенням спору про розірвання шлюбу.

Вказує, що з огляду на зміст поданої до суду позовної заяви вбачається, що у прохальній частині позивач ОСОБА_1 просив суд розірвати укладений з відповідачкою шлюб та одночасно з вирішенням спору про розірвання шлюбу просив залишити дітей сторін проживати разом із ним, зазначаючи, що сторони дійшли згоди щодо проживання дітей із батьком та обумовили, що після припинення подружніх стосунків діти залишаться проживати разом із батьком, у сторін відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей, у підтвердження чого до позовної заяви додано зазначений вище договір щодо відсутності питання визначення місця проживання дітей з боку батьків.

Зауважує, що між сторонами на момент звернення до суду відсутній спір між батьками щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував. Прохання позивача про залишення дітей сторін проживати із ним в даному випадку є лише констатацією такого стану.

Судове рішення про залишення проживання дитини з батьком не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характеру.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд виходив з того, що представником позивача не в повному обсязі було усунуто недоліки, а саме не залучено Орган опіки та піклування до участі у справі та не надано копію позову з додатками, згідно вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України для надсилання такому; представником позивача не сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн за другу позовну вимогу, не надано до суду оригінал квитанції, в якій зазначено суму сплати, дату, ПІБ платника та призначення платежу.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатись до суду ("Perez de Rada Cavanilles v. Spain", § 49, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1998 року).

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина друга, четверта статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Абзацом першим частини другої статті 185 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10.10 .2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 334; після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати з батьком - ОСОБА_1 .

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 09.09.2024 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення зазначених недоліків позовної заяви не пізніше десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позову без руху, а саме: для зазначення відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету; відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; залучення Органу опіки та піклування до участі у справі: надати копію позову з додатками Органу опіки та піклування; зазначити мету заявленої вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком; сплатити судовий збір у розмірі 968,96 грн за вимогу про визначення місця проживання дітей.

16.10.2024 у через підсистему «Електронний суд» надійшла заява від адвоката Чернієнко О.В. про усунення недоліків, в якій виконано вимоги суду та зазначено про відсутність у заявника Електронного кабінету, що ним не вживалися заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви. Зазначено, що позовна заява в повній мірі містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також зазначено усі необхідні докази, що таке підтверджують, і звернуто увагу суду на неприпустимість надмірного формалізму під час вирішення питання доступу до правосуддя.

Щодо твердження суду про те, що позивачем об`єднано в даному позові різні позовні вимоги, з різними предметами спору, а саме: про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, за подання якого вимагається судом сплата судового збору, вказав, що договором щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини після розлучення від 30.08.2024, посвідченим Грабовенко-Ворсуляк Д.М., державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованим в реєстрі за № 2-2428, сторони дійшли згоди та визначили, зокрема, те, що місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є місце проживання батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей, питання про те, з ким залишаться проживати діти, виникло із сімейних правовідносин й є похідним від позовної вимоги про розірвання шлюбу та жодних перешкод для їх спільного розгляду в одному провадженні не існує. Тобто між сторонами відсутній спір щодо того, з ким будуть проживати діти, і позовна заява не містить такої вимоги, позивачем не заявлено про визначення місця проживання дітей, а йдеться лише про констатацію стану, що є відмінним від спору.

Натомість, оскаржуваною ухвалою повернуто заяву позивачу через не усунення її недоліків із посиланням на вимоги ст. 185 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджує доводи апеляційної скарги про невідповідність такої ухвали вимогам процесуального закону, оскільки подана ОСОБА_1 заява відповідає вимогам ч. 3 ст. 175, ч. 4 ст. 177 ЦПК України, що виключає можливість її повернення заявнику.

Висновок суду про те, що позивачем заявлена вимога про визначення місце проживання дітей, є помилковим, Оскільки таке відсутнє у позовні заяві.

Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), на який слушно посилається скаржник, зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Водночас у вищезазначеній постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, в прохальній частині позивач просив також після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей залишити з батьком.

Відповідачка щодо визначення місця проживання дітей не заперечувала, про що свідчить укладений договір від 30.08.2024.

Враховуючи, що сторона не зверталася до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд помилково визначив таке як окрему позовну вимогу та безпідставно поклав на позивача обов`язок щодо сплати судового збору та врешті повернув заяву через невиконання вимог ухвали про залишення заяви без руху.

Інших достатніх підстав для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу у суду першої інстанції згідно змісту оскаржуваної ухвали не було.

Таким чином, погоджуючись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції допустився неповноти судового розгляду, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви.

Враховуючи те, що судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали та порушення прав заявника на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови - 05 серпня 2025 року

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова

В.В. Кострицький