ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6296/25 Справа № 172/99/25 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Коляді Я.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2025 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Білогорівка Артемівського (після перейменування Бахмутського) району Донецької області. Його батьки померли в с. Білогорівка, батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьки мали приватний житловий будинок в с. Білогорівка, що був зареєстрований на ім`я батька заявника. З 02 листопада 1973 року по 01 листопада 1975 року він проходив військову службу у лавах Радянської армії. До призову в армію він працював на птахофабриці «Артемівська» трактористом-машиністом та шофером у радгоспі «Ювілейний» у м. Артемівськ Донецької області. Після звільнення з військової служби працював на посадах водія, тракториста, робітника на підприємствах м. Артемівськ Донецької області до 01 березня 1989 року. Після 1989 року він працював без офіційного працевлаштування на приватній пасіці всі наступні роки. У 1976 році він одружився з ОСОБА_5 , шлюб з якою був розірваний у 1981 році. Тоді ж колишня дружина разом з нашим сином ОСОБА_6 , 1976 року народження виїхала до російської федерації, зв`язків з ними він не має. Після розлучення він проживав у будинку батьків с. Білогорівка до серпня 2022 року, батьків доглядав до їх смерті, після чого поховав їх. З початком повномасштабного вторгнення 24 листопада 2022 року с. Білогорівка піддавалося постійним обстрілам з боку російської армії, у його будинок влучив снаряд, будинок був знищений, згоріли всі речі, документи, у томі числі його паспорт, який знаходився у кишені одягу. Він ховався у підвалі з метою збереження свого життя та здоров`я. У серпні 2022 року був евакуйований до с. Молодіжне Кропивницького району Кіровоградської області, де прожив чотири місця у будинку культури без реєстрації як внутрішньо-переміщена особа. У січні 2023 року за ним приїхав рідний брат ОСОБА_7 , який мав статус внутрішньо переміщеної особи з 12 грудня 2022 року і фактично проживав в смт. Іванопіль Бердичівського району Житомирської області. Брат помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , мав свідоцтво про народження, в якому вказані наші батьки, у них з братом однакове прізвище та по-батькові, місце народження с. Білогорівка Ямського району Сталінської області (наразі Бахмутський район Донецька область). Брат мав паспорт громадянина України, в якому був запис про реєстрацію місця проживання АДРЕСА_1 . З січня 2023 року він проживав з братом в смт. Іванопіль. З 14 серпня 2024 року переїхав до АДРЕСА_2 . У цьому будинку проживає на теперішній час у його односельця ОСОБА_8 , який придбав будинок і перевіз його сюди проживати. 19 листопада 2024 року він звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, однак листом від 14 грудня 2024 року йому повідомлено, що на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року він проживав на території України, однак документи підтверджуючі проживання на території України відсутні. Паспорта зразка колишнього СРСР заявник не має. Тобто на даний час у нього відсутній документ, який підтверджує факт реєстрації постійного місця проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. У зв`язку з неможливістю отримати паспорт громадянина України, заявник змушений звернутися до суду. Просить суд встановити факт постійного проживання на території України за адресою: с. Білогорівка, Артемівський (після перейменування Бахмутський) район, Донецька область його ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ГУ ДМС у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено частково та ухвалено встановити факт постійного проживання на території України за адресою: с. Білогорівка, Артемівський (теперішня назва Бахмутський) район, Донецька область ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду мотивовано тим, що заявник народився на території України та на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року був громадянином колишнього СРСР. Документи заявник втратив внаслідок війни, зокрема, вищевказаний паспорт.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що серед документів, що долучені до заяви, відсутні будь-які документальні підтвердження проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року на території України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, врахувавши надані відзиви, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до інформації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 14 грудня 2024 року за обліками не встановлено факт документування заявника паспортом громадянина України. Встановлено факт документування паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , виданого 16 липня 1976 року Артемівським РВВС Донецької області. У зв`язку з втратою цього паспорта у подальшому заявник документувався паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданого 30 листопада 1987 року Артемівським РВВС Донецької області. На момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року заявник проживав на території України, однак документи підтверджуючі проживання на території України у нього відсутні. У зв`язку з чим заявнику рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991/13 листопада 1991 року.

З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 , 1955 року народження почав свою трудову діяльність у 1971 році на птахофабриці «Артемівська». Останній запис у трудовій книжці датується 1989 роком, коли заявник був звільнений з роботи.

З інформації з Інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України, наданої ВП № 1 Синельниківського РУП ГУНП України в Дніпропетровській області 24 листопада 2025 року в системі наявна інформація щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який народився в с. Білогорівка Артемівський район, Донецька область, громадянство зазначене Україна, місце проживання: АДРЕСА_3 .

Згідно з інформацією управління аналітичної підтримки ГУНП в Дніпропетровській області від 26 листопада 2025 року у надісланій ВП № 1 Синельниківського РУП ГУНП дактилокарті, заповненій на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 встановлено збіг з відбитками на дактилокарті, що заповнена на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Дактило карта складена 02 листопада 2009 року Артемівським РВ ГУМВС України в Донецькій області.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявник народився на території України та на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року був громадянином колишнього СРСР. Документи заявник втратив внаслідок війни, зокрема, вищевказаний паспорт.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Звертаючись до суду, заявник ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просив суд встановити факт його постійного проживання на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" 13 листопада 1991 року.

Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.

Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України №588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18 (провадження №61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19 (провадження №61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі №756/16751/21 (провадження №61-5793св23).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявник ОСОБА_1 наголошував на тому, що він проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Разом з тим, належних, достатніх та достовірних письмових доказів на підтвердження цього факту суду не надано, а письмові докази надані заявником до своєї заяви, як доказ постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки з них неможливо встановити факт саме постійного проживання заявника на території України у зазначений період часу, що є предметом доказування у справі.

Врахувавши характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підставі для встановлення факту проживання заявником на території України станом на 24 серпня 1991 року.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості, та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення заяви.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2025 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 19 серпня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 22 серпня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова