УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.

за участю секретаря с/з Карпішиної С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву адвоката Данилович М.А. в інтересах ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду у справі №295/15004/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Данилович М.А. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 із указаною заявою, в обґрунтування вимог за якою зазначає, що 17.06.2025 року Богунським районним судом м. Житомира ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 23 582,66 грн. та 4 680,47 грн. витрат на професійну правничу допомогу. За змістом заяви, відповідач має намір добросовісно виконати рішення суду, але не має можливості виконати його повністю негайно. ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, перебуває на загальній системі оподаткування, об`єктивно не має можливості достеменно передбачити свої доходи наперед, у зв`язку з чим, на переконання представника, надання розстрочення виконання судового рішення є обґрунтованим та доцільним заходом. Крім загальних витрат на власне утримання, відповідач за умови низьких доходів просить врахувати також той факт, що ним сплачуються аліменти у розмірі 1/4 від доходу, що також є загальнообов`язковими витратами щомісячно. У разі надання розстрочення виконання судового рішення також будуть враховані інтереси позивача, оскільки одноразове надходження значної суми коштів може негативно вплинути на її соціальний статус за кордоном, зокрема, стати підставою для припинення або скорочення обсягу соціальної допомоги. Крім того, масовані обстріли, нестабільна безпекова ситуація та часті повітряні тривоги безпосередньо впливають на підприємницьку діяльність і платоспроможність відповідача, ускладнюючи отримання стабільного доходу та виконання фінансових зобов`язань у повному обсязі.

Посилаючись на вказані обставини, адвокат Данилович М.А. в інтересах ОСОБА_1 просить розстрочити виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/15004/24 від 17.06.2025 року терміном на 12 місяців шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2 355,27 грн.

Представник заявника адвокат Данилович М.А. в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі ОСОБА_1 .

Від представника позивача адвоката Невеської О.О. надійшли заперечення на заяву про розстрочення виконання рішення суду, у яких остання просила відмовити у задоволенні заяви. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що до заяви не було надано відомостей та будь-яких доказів про те, що заявник перебуває в гіршому становищі порівняно з позивачем з огляду на запровадження в Україні воєнного стану. До того ж судове рішення, про відстрочення якого просить заявник, стосується стягнення додаткових витрат на утримання малолітнього сина, який є дитиною з інвалідністю, з дня народження постійно потребує особового догляду і лікування через діагностовані захворювання та інтереси якої мають враховуватися першочергово. Разом з тим, ОСОБА_1 у період з 2023 по 2025 сплачував десятки тисяч гривень на оплату витрат на правничу допомогу, частина з яких була стягнута з ОСОБА_2 у примусовому порядку, зокрема, у справі №522/903/24 - 31 200 грн., у справі №295/2533/23 19 400 грн., у справі №295/15278/23 12 200 грн., у справі №295/14964/23 15 110 грн., що свідчить про те, що ОСОБА_1 мав можливість сплачувати навіть такі суми за надані йому юридичні послуги вже під час широкомасштабної війни в Україні. Твердження у заяві про сплату ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/4 від доходу, які є загальнообов`язковими витратами щомісячно, спростовуються довідкою-розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 10.07.2025, з якої вбачається, що відповідач у липні 2024 сплатив аліменти на малолітнього сина лише в сумі 1 399 грн., з серпня 2024 по січень 2025 включно сплачував лише по 1 598 грн., в березні 2025 1 599 грн., що жодним чином не забезпечувало гармонійний розвиток його дитини. Разом з тим, розмір аліментів, який має бути сплачений відповідачем, становить 3 030,75 грн. У червні 2024 року та з квітня по червень 2025 року включно ОСОБА_1 не сплатив аліменти на утримання сина взагалі. Доводи заявника, що одноразове надходження значної суми коштів може негативно вплинути на соціальний статус ОСОБА_2 за кордоном є помилковим, бо саме такий можливий одноразовий платіж для державних органів держави, де зараз перебуває позивач разом з сином, буде вважатися таким, що здійснений ОСОБА_1 на виконання рішення суду та в інтересах дитини. Представник позивача зауважує, що відповідач вже не один рік проживає за кордоном, а не за адресою місця реєстрації в Україні, тому посилання на масовані обстріли міста Житомир, області та України, про які йде мова у заяві, не мають жодного значення для вирішення заяви. Таким чином, на переконання адвоката Невеської О.О., відповідач не надав достатніх і переконливих доказів на підтвердження доводів про відсутність у відповідача фінансових можливостей сплатити кошти (додаткові витрати на дитину) на виконання рішення суду, не довів наявності таких виняткових обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Дослідивши зміст заяви та додані до неї матеріали, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 17.06.2025 року Богунським районним судом м. Житомира ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 23 582,66 грн. та 4 680,47 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012).

Конституція України є основним законом України. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковими до виконання. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно допуску до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуації, що суперечить принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язались поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Глоба проти України» N 15729/07 від 5 липня 2012 року вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції серед іншого (inter alia) захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній із сторін. Відповідно виконанню судових рішень не можна перешкоджати, відмовляючи у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Положення частини 3 статті 435 ЦПК України визначають, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Вказана вище правова позиція є відображенням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 р. у справі № 796/43/2018.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши наведене, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності саме таких виняткових обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Перелічені відповідачем у заяві обставини та надані на їх підтвердження докази не є підставою для розстрочки виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17.06.2025 року в розумінні положень статті 435 ЦПК України, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви.

Керуючись ст. 435 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 261 ЦПК України.

Суддя Д.В. Кузнєцов