Справа № 523/5604/25
Провадження №2/523/3822/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді - Малиновського О.М.

за участю секретаря - Березніченко В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_1 02.04.2025р звернулась до суду з позовними вимогами, в яких просить стягнути з Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради завдану моральну шкоду в розмірі 270 277,00грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неодноразово обмежував ОСОБА_1 в доступі до інформацію про її онуку, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її сина ОСОБА_3 , що на її думку підпадає під порушення ст. 8 Конвенції з прав людини сімейні правовідносини. З метою захисту своїх прав позивач неодноразово оскаржувала дії відповідача до адміністративного суду, що підтверджує рішеннями адміністративного суду у справах № 420/3091/21, № 420/29082/24.

ОСОБА_1 вказує, що внаслідок незаконних дій відповідача, вона зазнала моральної шкоди яка відобразилась у: душевних стражданнях, переживаннях за свою онуку та сина через приховування інформації від неї зі сторони відповідача; зміна ритму життя; поганий сон; психоемоційний стрес у зв`язку з неможливістю отримати важливу для неї інформацію про сім`ю; почуття безсилля перед бездіяльністю органів влади; витрачання додаткового часу та зусиль на оскарження бездіяльності відповідача; зневіру до органів опіки та піклування які мали би допомагати, а вони тільки перешкоджали.

За таких обставин відшкодування завданої моральної шкоди для позивача за дію та бездіяльність відповідача, які встановлені судовими рішеннями, позивач оцінює в розмірі 270 277,00грн.

Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Представник відповідача 25.04.2025р. направила відзив на позовні вимоги, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на те, що Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради не порушувалися охоронювані законом права та інтереси ОСОБА_1 , а адміністрація діяла у межах та у спосіб визначених законами. Крім того, представник вважає, що ОСОБА_1 пропустила строк на звернення до суду, що є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді 07.04.2025р. було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.05.2025р. було закрито підготовче провадження у справі з призначення розгляду справи по суті.

За клопотанням представника відповідача розгляд справи, призначений на 23.06.2025р. був відкладений до 21.08.2025р.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач ОСОБА_1 в призначене судове засідання на 21.08.2025р. не з`явилася, направила заяву в якій підтримуючи позовні вимоги, просить провести розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в призначене судове засідання на 21.08.2025р. не з`явилася, без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином через систему «Електронний суд».

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 , в свою чергу є матір`ю ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_2 відповідно.

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси на розгляді перебувала справа №752/7784/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_3 про усунення перешкод в спілкуванні та встановлення способів спілкування бабусі та онуки.

В ході розгляду справи, 07.02.2021 року позивачем було направлено інформаційний запит до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. Отримавши відповідь, позивач вважала таку інформацію недостовірною, що і стало підставою для звернення до суду.

За наслідками такого звернення рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 був задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 до Пересипської (до перейменування Суворовська) районної адміністрації Одеської міської ради про визнання бездіяльності щодо надання не достовірної інформації.

Також, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 у справі № 420/29082/24, яке набрало законної сили, був задоволений позов ОСОБА_1 до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Предметом розгляду даної справи є твердження ОСОБА_5 про завдання їй моральної шкоди неправомірною бездіяльністю органу місцевого самоврядування в особі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, що було підтверджено рішеннями адміністративного суду.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди.

За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зокрема, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст.23 ЦК України).

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 був задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 до Пересипської (до перейменування Суворовська) районної адміністрації Одеської міської ради про визнання бездіяльності щодо надання недостовірної інформації. Визнано протиправною бездіяльність Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 щодо надання недостовірної інформації, на інформаційний запит від 07.02.2021р. Рішення суду набрало законної сили 21.09.2021р. на підстави постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Крім того, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 у справі № 420/29082/24, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії був задоволений у повному обсязі - «Визнані протиправними дії Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.08.2024 року. Зобов`язано Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради розглянути повторно заяву ОСОБА_1 , з врахуванням висновків суду». При розгляді справи суд дійшов висновку, що відповідачем вчинено протиправні дії щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.08.2024.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки підставою виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду є правопорушення, то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у подібних категоріях справ визначена презумпція моральної шкоди: у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду).

Наявність моральної шкоди позивач мотивував тим, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що вона була змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, витрачати додатковий час та докладати зусилля на оскарження бездіяльності відповідача, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Бездіяльність викликала у неї почуття безсилля, що завдало душевних страждань, переживання за свою онуку та сина через приховування інформації від неї. Неможливість отримати від відповідача важливу для неї інформацію про сім`ю призвели до виникнення у неї хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на її психоемоційному стані.

Судом враховано, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Оскільки бездіяльність Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради встановлена рішеннями адміністративного суду, які набрали законної сили, моральна шкода заподіяна органом місцевого самоврядування позивачу незаконною бездіяльністю, підлягає відшкодуванню за рахунок такого органу незалежно від вини цього органу.

Проаналізувавши встановлені обставини цієї справи, що стосуються порушених життєвих зв`язків позивача, з урахуванням зусиль, яких вона змушена була докласти для захисту своїх прав, а також негативних емоцій, яких позивач відчувала у зв`язку з бездіяльністю, суд вважає доведеними обставини наявності душевних страждань та завдання їй моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Так, під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У відповідності до частини третьої, п`ятої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У частині третій статті 12, частині першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Зважаючи на глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач внаслідок бездіяльності Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, що знайшло своє підтвердження у рішеннях адміністративного суду, тривалості моральних страждань у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для відновлення свого права на звернення, доведення своїх вимог в суді та оскарження неправомірних дій відповідача, суд дійшов висновку, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 5000,00 грн, що є достатньо для відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Виходячи із презумпції того, що порушення прав людини прямо суперечить головним конституційним нормам і завжди викликає у людини негативні емоції, суд, в контексті установлених обставин справи та виходячи із засад виваженості та справедливості, вважає, що такий розмір моральної шкоди є розумним та пропорційним глибині душевних страждань потерпілої ОСОБА_1 .

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), відповідно до якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При цьому суд враховує, що позивачем не доведено, що на відновлення отриманих нею моральних страждань необхідно стягнути моральну шкоду саме у розмірі 270 277,00грн, виходячи з обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань, яких зазнала ОСОБА_1 в результаті неналежного розгляду її звернень до районної адміністрації.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 5000,00 грн. повинна стягуватися з органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» якою визначено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Суд відхиляє посилання позивача з посиланням на рішення ЄСПЛ про те, що задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у меншому розміру ніж 7500 Євро буде становити ненадання достатнього рівня компенсації, якими справедливою сатисфакцією визнавалось 7500 Євро, з огляду на те, що кожна справ у завданні моральної шкоди носить індивідуальний характеру, відрізняється, як суб`єктним складом, так і іншими, істотними обставинами, зокрема характером та обсягом страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характером немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) тощо, оцінку яких надано у даному рішенні.

Не приймаються до уваги та відхиляються заперечення представника відповідача з огляду на те, що бездіяльність Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради по відношенню до ОСОБА_1 встановлена рішеннями адміністративного суду, які набрали законної сили та мають преюдиціїне значення для розгляду даної справи.

Є хибною та не заслуговує на увагу заява представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, так як позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав (п.1 ч.1 ст.268 ЦК України).

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

VІ. Судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20грн.

Керуючись ст.ст.12,81,141,263 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовну заяву ОСОБА_1 до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 завдану внаслідок неправомірної бездіяльності моральну шкоду в розмірі 5000(п`ять тисяч) грн.

Відомості про учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач:

Пересипська районна адміністрації Одеської міської ради, , м. Одеса, проспект Князя Володимира Великого, буд. 106.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складено 22 серпня 2025р.

Суддя