ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2066/25 Справа № 199/59/23 Суддя у 1-й інстанції - ЯКИМЕНКО Л. Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Коляді Я.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2024 року по справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Коршуна Олександра Вікторовича в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2023 року керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Коршун Олександр Вікторович звернувся до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради із позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що під час здійснення конституційних повноважень окружною прокуратурою встановлено факт безпідставного набуття речових прав на квартиру АДРЕСА_1 та яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Так, житловий будинок по АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , зареєстровано за Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Лівобережжя» на підставі рішень Дніпропетровської обласної ради №385-16/XXIII, №422-16/XXIII від 26 червня 2001 року, №232-10/XXIV від 23 жовтня 2003 року та рішення Дніпропетровської міської ради №11,13 від 19 листопада 2003 року, про що 01 квітня 2005 року зроблений запис в обліковій книзі №41ЖЮ за реєстровим №2999-24.

У подальшому відповідно до рішення міської ради від 19 вересня 2018 року №45/35 «Про погодження списання з балансу КП «ЖГ Самарського району» ДМР багатоквартирних житлових будинків (зі змінами) та рішення виконкому міської ради від 21 вересня 2021 року №971 «Про погодження актів списання з балансу КП «ЖГ Самарського району» ДМР багатоквартирних житлових будинків було списано з балансу вищевказаного комунального підприємства багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Списання житлового будинку здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №301 від 20 квітня 2016 року.

Опрацюванням Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 14 березня 2019 року державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г., на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 И-16 від 14 вересня 2016 року, бланк серії НОМЕР_2 , виданого Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м.

Разом із цим, як встановлено з інформації, отриманої від Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, квартира АДРЕСА_1 у власність громадян шляхом приватизації не передавалась, розпорядженням органу приватизації від 01 липня 2016 року №3/71-16 (реєстраційний №71И-16) передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Розпорядженням органу приватизації від 23 червня 2016 року (реєстровий номер 71 Л-16) передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Бланк свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради не видавався. Із зазначеною серією бланки свідоцтв про право власності видавались з номенклатурою НОМЕР_3 та СТА 00.

У подальшому, ОСОБА_2 здійснено відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2019 року, фактично через шість днів після реєстрації первинного права власності.

20 червня 2019 року ОСОБА_3 здійснено відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 на підставі укладеного договору купівлі-продажу.

Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 11 листопада 2022, станом на 09 листопада 2022 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа: ОСОБА_1 із 27 червня 2019 року по теперішній час.

Таким чином, спірне нерухоме майно вибуло із комунальної власності поза волею дійсного власника - територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, із порушенням встановленого чинним законодавством порядку, що є безумовною підставою для витребування такого нерухомого майна у останнього набувача на підставі ст. 388 ЦК України.

Тому, посилаючись на вказані обставини, прокурор просив суд витребувати від ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, , квартиру АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору на користь Дніпропетровської обласної прокуратури.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2024 року позов задоволено та ухвалено витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, , квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, органом приватизації житлового фонду ця квартира у приватну власність будь-якій особі не передавалась, вказана квартира вибула з власності територіальної громади поза її волею.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду с5касувати та у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_2 , до якого увійшла квартира АДРЕСА_3 , зареєстровано за Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Лівобережжя» на підставі рішень Дніпропетровської обласної ради №385-16/XXIII, №422-16/XXIII від 26 червня 2001 року, №232-10/XXIV від 23 жовтня 2003 року та рішення Дніпропетровської міської ради №11,13 від 19 листопада 2003 року, про що 01 квітня 2005 року зроблений запис в обліковій книзі №41ЖЮ за реєстровим №2999-24, що підтверджується відповіддю КП «ДМБТІ» ДМР від 29 серпня 2022 року за №6375 (а.с.39).

У подальшому, відповідно до рішення міської ради від 19 вересня 2018 року №45/35 «Про погодження списання з балансу КП «ЖГ Самарського району» ДМР багатоквартирних житлових будинків (зі змінами) та рішення виконкому міської ради від 21 вересня 2021 №971 «Про погодження актів списання з балансу КП «ЖГ Самарського району» ДМР багатоквартирних житлових будинків, було списано з балансу вищевказаного комунального підприємства багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Списання житлового будинку здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №301 від 20 квітня 2016 року.

Відповідно до інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 14 березня 2019 року державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г., на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 И-16 від 14 вересня 2016 року, бланк серії НОМЕР_2 , виданого Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м (а.с.54-57).

Згідно із відповіддю Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 листопада 2022 року, квартира АДРЕСА_1 у власність громадян шляхом приватизації не передавалась, розпорядженням органу приватизації від 01 липня 2016 року №3/71-16 (реєстраційний №71И-16) передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Розпорядженням органу приватизації від 23 червня 2016 року (реєстровий номер 71 Л-16) передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Бланк свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради не видавався. Із зазначеною серією бланки свідоцтв про право власності видавались з номенклатурою НОМЕР_3 та СТА 00(а.с.32-33).

У подальшому, ОСОБА_2 здійснено відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2019 року (а.с.24-25).

20 червня 2019 року ОСОБА_3 здійснено відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , на підставі укладеного договору купівлі-продажу (а.с.26-28).

Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 11 листопада 2022 року, станом на 09 листопада 2022 рік у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа: ОСОБА_1 з 27 червня 2019 року по теперішній час (а.с.36).

За фактом вчинення шахрайських дій, які використовуючи завідомо підроблені документи, набули право власності на об`єкт нерухомого майна, 19 лютого 2020 року розпочато кримінальне провадження №0000061 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України (а.с.50).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, органом приватизації житлового фонду ця квартира у приватну власність будь-якій особі не передавалась, вказана квартира вибула з власності територіальної громади поза її волею.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права / інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права / інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту' порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/1-7272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 461/5771/17 (провадження № 61-19254св20), від 15 березня 2023 року у справах № 725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) і № 336/665/19 (провадження № 61-13591св21), на які посилався заявник у касаційній скарзі.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) та від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), на які також міститься посилання у касаційній скарзі.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

До компетенції рад віднесено питання прийняття рішень щодо розпорядження та правової природи комунального майна (пункт 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальна громада набуває і здійснює цивільні права та обов`язки у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

У частинах першій, п`ятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (частина перша статті 658 ЦК України).

Таким чином, розпоряджатися майном може тільки власник.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зазначено: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, зробила висновок, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективним. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з яким власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.

Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ураховуючи наявні у матеріалах справи докази того, що квартира АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, органом приватизації житлового фонду ця квартира у приватну власність будь-якій особі не передавалась, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказана квартира вибула з власності територіальної громади поза її волею.

Проте, суд першої інстанції не врахував відсутності підстав для витребування спірного майна у добросовісного набувача.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) втручання держави в право на мирне володіння майном та у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення легітимної мети, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності / недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

На необхідність проведення оцінки наявності або відсутності добросовісності набувача нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є обтяжливою для нього. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства під час вчинення правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15, від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16, від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16, від 08 березня 2023 року у справі № 204/114/19.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

У справі, яка переглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірної квартири з власності територіальної громади та набуття ОСОБА_1 права власності на таке майно в контексті його добросовісності, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 придбав квартиру за договором купівлі-продажу, укладеним із ОСОБА_3 , тобто став вже третім власником спірної квартири після її вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. При цьому правові підстави набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру (договір купівлі-продажу квартири від 20 березня 2019 року, укладений з ОСОБА_2 ) на момент придбання квартири ОСОБА_1 ніхто не оспорював, у зв`язку з чим останній правомірно очікував, що ОСОБА_3 мав право розпоряджатися таким майном, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Також встановлено, що кримінальне провадження від 19 лютого 2020 року №0000061 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, було розпочате вже після набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, відповідачі не мали статусу підозрюваних чи обвинувачених у кримінальному провадженні. Отже, ОСОБА_1 набуваючи 20 червня 2019 року у володіння спірне житлове приміщення за відплатним правочином, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь, не міг знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра поза її волею і щодо такого майна існує відповідний спір.

Отже, у цьому конкретному випадку втручання у право ОСОБА_1 порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі позитивні наслідки вилучення квартири для захисту інтересів територіальної громади не переважають дотримання прав власника ОСОБА_1 , який законним шляхом за плату набув у власність майно, покладаючись на добросовісність дій продавця, і яка внаслідок віндикації може втратити свою власність, та буде вимушений самостійно шукати способи компенсації понесених ним у зв`язку із придбанням такого майна витрат.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що витребування у ОСОБА_1 як добросовісного набувача спірної квартири, в якій він постійно проживає, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, покладе на неї надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла.

Викладене узгоджується з правовими висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 08 березня 2023 року у справі № 204/114/19 (провадження № 61-7011св22), від 15 березня 2023 року у справі № 521/10957/18 (провадження № 61-16036св21) та від 12 квітня 2023 року у справі № 205/7567/18 (провадження № 61-20892св21).

Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Коршуна Олександра Вікторовича в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 29 липня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 31 липня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова