ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2148/25 Справа № 212/9332/24 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року, ухвалене суддею Чорним І.Я. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 01 листопада 2024 року,

УСТАНОВИВ

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 ( далі- позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі- відповідач, ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 27.02.2018 року по 20.07.2023 року виконував роботу відповідно до трудового договору у шкідливих умовах за спеціальністю прохідник на шахті ім. «Орджонікідзе» (яку з 01.09.2022 року перейменовано на шахту ім.Колачевського), що входить до складу ПрАТ «ЦГЗК».

20.07.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я.

Внаслідок медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність хронічного професійного захворювання (отруєння) від 09.01.2024 року №11 позивачу були встановлені три професійних захворювання: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта на фоні протрузій міжхребцевих дисків L2-L3, L3-L4, стійким больовим і м`язово-тонічними синдромами, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді періартрозу колінних суглобів ( ПФ другого ступеня); вібраційна хвороба другої стадії від дії локальної вібрації з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії верхніх кінуівок, двобічним плечолопатковим періартрозом ( ПФ другого ступеню), остеоратрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів ( ПФ другого ступеню), остеортрозом дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях; сидеросилікоз першої стадії (t/t, 1/1, e/m), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група А. ЛН першого- другого ступеня.

Згідно довідки МСЕК від 04.04.2024 року позивачу встановлено третю групу інвалідності та 65% (55% первинно по професійним захворюванням, 10% повторно по травмі) втрати професійної працездатності.

Відповідно до вище вказаного медичного висновку у ОСОБА_1 наявні: біль у попереково-крижовому відділі хребта з іррадіацією у ліву ногу, біль і обмеження руху у плечових, ліктьових та колінних суглобах, болі та оніміння рук, мерзлякуватість кистей, побіління пальців рук на холоді, задишка при незначному фізичному навантажені, кашель сухий, біль за грудиною, загальна слабкість, втома, запаморочення. Позивач зазанчає, що зараз йому 49 років отже вище вказаний біль та страждання він вимушений зазнавати кожного дня та терпіти протягом наступних багатьох років, що також свідчить про відсутність у майбутньому повного його фізичного, душевного і соціального благополуччя. Внаслідок цих захворювань у ОСОБА_1 порушений звичайний спосіб життя, він не придатний до роботи за своєю спеціальністю, не може виконувати домашню роботу, кожного дня зазнає моральних страждань. Позивач просив стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоду у розмірі 715 680,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 500,00 грн. ( п`ятсот гривень).

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального прав та процесуального права, просить змінити рішення суду в частині стягнення з визначеного судом розміру моральної шкоди 50 000 грн з утриманням з цієї суми, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

При цьому, скаржник зазначає, що 09.10.2024 відповідачем подано до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» заяву про розгляд справи з викликом сторін, але судом зазначена заява взагалі не розглянута. Вказує, що з огляду на суму заявлених позовних вимог дана справа не відноситься до категорії малозначних.

Крім того, відповідач має наміри в подальшому здійснити виконання рішення, що набуде законної сили, у добровільному порядку. Проте, нажаль, Відповідач позбавлений такої можливості, оскільки матеріали справи не містять ані банківських реквізитів позивача, ані інформації про засоби зв`язку для можливості проведення комунікацій. На думку відповідача, для своєчасного та оперативного виконання судового рішення позивач мав надати суду інформацію про актуальні банківські реквізити, які можуть бути використані відповідачем для виконання судового рішення. Вказує, що відсутність у матеріалах справи інформації щодо банківського рахунку позивача фактично позбавляє відповідача права на можливість виконати рішення у добровільному порядку та як наслідок призводить до обов`язку понести додаткові фінансові витрати у вигляді стягнення в подальшому витрат пов`язаних із примусовим виконанням рішення суду.

Скаржник наголошує на тому, що судом стягнуто суму моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням, з формулюванням «…без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів при її виплаті », тобто судом не застосовані (неправильно застосовані) норми п.п. 14.1.180 пункту 14.1 ст. 14; п.п. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162; та п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, норми ст. ст. 6 та 19 Конституції України. 3.2. Не застосувавши вищевказані норми матеріального права суд першої інстанції також не врахував висновки Верховного Суду, викладені в наступних постановах Верховного Суду: від 07.10.2020 в справі №523/14396/19, від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц.

Скаржник зазначає, що питання оподаткування стягнутих сум моральної шкоди не було предметом спору у цій справі, тому питання про те, чи повинен відповідач виконувати визначену Податковим кодексом України функцію податкового агенту та стягувати податки, а також питання щодо розміру стягнутих податків залежить не від резолютивної частини рішення суду на час ухвалення рішення, а від змісту податкового законодавства на час виплати доходу, тобто на час виконання рішення (добровільного/примусового). Більш того, зазначення в резолютивній частині рішення суду щодо стягнення податків нівелює дію норм податкового законодавства, які визначають роботодавцю сплачувати дохід з утриманням сум податків за рахунок доходу, що виплачується.

Вказує, що податки і збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню та виплаті при виконанні відповідного судового рішення та за рахунок фізичної особи, які виплачується дохід. З аналізу норм закону також вбачається, що у випадку, якщо особа відшкодовує на користь фізичної особи моральну шкоду, вона виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок із суми такого доходу та за рахунок фізичної особи, якій виплачується такий дохід.

Вважає, що інші тлумачення норм Податкового кодексу України є абсурдними, оскільки сплачуючи податок не за рахунок коштів позивача, а за рахунок своїх власних коштів підприємство надає йому додаткове благо, яке також підлягає додатковому оподаткуванню. Тому стягнення грошових коштів без утримання податків суперечить діючому законодавству України. Якщо ж суд прийняв рішення, припускаючи, що відповідач сплатить податки за рахунок власних коштів, це суперечить самій суті поняття податкового агенту та його функції, обумовленій Податковим кодексом України.

У додаткових поясненнях Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на постанову Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №235/3143/24 провадження №61-14246св24, де зроблено висновок, що : «…проявом розумності є те, що у ЦК України, як основному регуляторі цивільних відносин, визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди не пов`язується з вирішенням питання про розмір податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Очевидно, що для контролю сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів в публічному праві існують відповідні механізми, які зовсім не пов`язані із визначенням розміру грошової компенсації моральної шкоди; цивільний суд за позовом про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України вирішує цивільний спір, а не визначає, розмір та порядок сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів; можливість вирішення цивільного позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди не потребує залучення до участі у такій справі Верховної Ради України та/або Державної податкової служби України; правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі.

У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду грошової компенсації моральної шкоди із розміром сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. З урахуванням викладеного: (1) необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів». Це є підставою для відповідної зміни судових рішень; (2) не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суди безпідставно не залучили до участі у справі Верховну Раду України та Державну податкову службу України, права та інтереси яких зачіпаються судовими рішеннями у цій справі…».

Просить урахувати висновки Верховного Суду у зазначеній вище справі та змінити оскаржуване судове рішення з урахуванням наведених у постанові висновків.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника відповідача ОСОБА_2 , яка підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги та додаткових пояснень з викладених у них підстав, просила змінити оскаржуване судове рішення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що з 29.12.1994 року по 13.03.2017 рік ОСОБА_1 працював учнем слюсаря, електрослюсарем, підземним гірничим робітником, прохідником підземним на шахтах, що входять до складу ПрАТ «Краснодонвугілля».

З 27.02.2018 року працював прохідником нарізної дільниці №5 шахти імені Колачевського (шахти імені «Орджонікідзе»), що входить до складу ПрАТ «ЦГЗК», та був звільнений з підприємства 20.07.2023 року відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП, у зв`язку з виявленням невідповідності працівника виконуваній роботі, внаслідок стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню даної роботи, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно до п.6 Інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання (отруєння) №ПС/3.1/23019-23 від 06.11.2023 року стаж роботи ОСОБА_1 загальний 31 рік 09 місяців, в нарізній дільниці №5 шахти «ім.Орджонікідзе» 05 років 04 місяці, за професією підземного прохідника 20 років 03 місяці.

Відповідно до п.12 вище вказаної Інформаційної довідки згідно з державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених наказом МОЗ України від 08.04.2014 року №248 умови праці ОСОБА_1 3 класу 3 ступеня «шкідливі».

Як встановлено з дослідженого Медичного висновку лікарсько- експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) №11 від 09.01.2024 року ОСОБА_1 були встановлені три професійних захворювання: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта на фоні протрузій міжхребцевих дисків L2-L3, L3-L4, стійким больовим і м`язово-тонічними синдромами, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді періартрозу колінних суглобів (ПФ другого ступеня); вібраційна хвороба другої стадії від ідї локальної вібрації з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії верхніх кінцівок, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеню), остеоратрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ другого ступеню), остеортрозом дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях; сидеросилікоз першої стадії (t/t, 1/1, e/m), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група А. ЛН першого- другого ступеня.

Відповідно до п.17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 12.02.2024 року, хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло за таких обставин: працюючи в підземних умовах шахти ім. Колачевського прохідником, виконував весь комплекс гірничих робіт з проходженням гірничих виробок, кріплення та очисного виймання корисних копалин. Через недосконалість технологічного устаткування та технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених параметрів пилу переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та виробничої локальної вібрації. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення бурового інструменту внаслідок обмеження робочого простору, перешкоджаючого їх застосуванню, через що виконувані роботи характеризуються фізичним перевантаженням.

Відповідно до п.18 вище вказаного акту причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є важкість праці періодичне перебування в незручній позі 52,3% часу зміни при нормі до 25%, маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну 40 кг. при гранично допустимій нормі до 30 кг.; вібрація локальна еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 3 дБ перевищував допустимий рівень та складав 79дБ при гранично допустимому 76дБ; хімічні фактори концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту пилу від 10 до 70% у повітрі робочої зон превищувала ГДК у 3,2 рази ( 6,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3).

Відповідно до пункту 20 вказаного Акту зазначено, що визначити конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, неможливо, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміну керівників структурних підрозділів.

Внаслідок зазначених вище захворювань позивач ОСОБА_1 , 04.04.2024 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК), де йому первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності 65% (30% по радикулопатії, 15% по вібраційній хворобі, 10% по сидеросилікозу, повторно 10% по травмі) з 18 березня 2024 року по 01 квітня 2025 року.

Також визначено потреби у санаторно-курортному лікуванні, спостереженні сімейного лікаря, невролога. Вказані обставини підтверджується копіями довідок МСЕК серії 12ААА № 129981 від 04.04.2024, серії 12ААГ №558415 від 04.04.2024.

У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями ОСОБА_1 перебув на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з медичної карти.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що професійне захворювання виникло у ОСОБА_1 через, зокрема, перебування позивача у трудових відносинах з підприємством відповідача, на яке законодавством було покладено обов`язок із забезпечення безпечних та нешкідливих умов праці, тому роботодавець повинен відшкодувати позивачу спричинену втратою здоров`я моральну шкоду.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував період роботи позивача на підприємстві відповідача протягом 05 років 04 місяців в шкідливих умовах та період роботи позивача на підприємстві ПРАТ «Краснодонвугілля» протягом 22 років, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що позивачу первинно та встановлено 55% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, із визначенням третьої групи інвалідності, і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив до стягнення розмір моральної шкоди 50 000,00 гривень.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, як і погоджується з визначеним судом до стягнення розміром моральної шкоди та не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 153 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Згідно частин 1, 3 ст.3 Закону України Про охорону праці, роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Так, відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Виходячи з наведених вимог закону, позицію представника відповідача щодо відсутності підстав для покладення на підприємство відповідальності за завдану шкоду, оскільки відсутня вина підприємства в її заподіянні, суд вважає такою, що не відповідає вимогам закону, оскільки між сторонами склалися трудові правовідносини. При цьому, професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим всі підстави, передбачені ст.2371 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 2371 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок ушкодженням його здоров`я через виникнення у нього професійних захворювань, спричинених негативними виробничими факторами, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.

Вирішуючи питання про покладення відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду на відповідача, суд виходив з того, що професійне захворювання виникли у позивача у зв`язку з його роботою, зокрема і на підприємстві відповідача протягом 05 років 04 місяців у шкідливих умовах праці, що підтверджується дослідженими судом доказами.

З оскаржуваного судового рішення видно, що суд першої інстанції при визначені розмірі моральної шкоди, виходив із встановлених обставин справи, меж позовних вимог, суд врахував відсоток втрати позивачем професійної працездатності, тривалість роботи позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та невідворотність вимушених змін та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди в сумі 50 000 гривень.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховані конкретні обставини справи, моральні страждання позивача, які останній переность у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v.BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачеві моральної шкоди буде 50 000 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів зазначає на наступне.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, щодо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Колегія суддів зауважує, що застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20 (провадження № 61-1св21).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21 (провадження №61-18490св21) викладено висновок про застосування нової редакції підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, що компенсується, зокрема її батькам, згідно з яким такі суми не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платників податку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума моральної шкоди, підлягає стягненню без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2025 року

Головуючий:

Судді: