Справа № 463/6579/24 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б
Провадження № 22-ц/811/1239/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: представника заінтересованої особи - Підберізцівської територіальної громади - Кушнерика Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Левицької Ірини Степанівни на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, заінтересована особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Максимів Людмила Данилівна, Підберізцівська територіальна громада,,-

в с т а н о в и в:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, заінтересована особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Максимів Людмила Данилівна, Підберізцівська територіальна громада

Просила суд встановити факт проживання з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 1 травня 2016 року до дня її смерті.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 . Зазначає, що є єдиним спадкоємцем після її смерті, однак їй було відмовлено в отриманні свідоцтва про спадщину, оскільки не надані документи, які підтверджують родинні відносини із спадкодавцем, або які підтверджують проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини. З ОСОБА_2 була знайома з квітня 2016 року. У них склались близькі відносини, і з того часу вона стала її членом сім`ї. Їй було відомо, що ОСОБА_2 склала на неї заповіт, однак після відкриття спадщини дізналась, що заповітів було два і обидва скасовані. У 2019 році ОСОБА_2 придбала з її допомогою квартиру у с. Підгірне Пустомитівського району Львівської області, де вони разом проживали. Також особисто займалась похованням ОСОБА_2 . Встановлення даного факту у судовому порядку заявниці необхідно для оформлення спадщини.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 1 травня 2016 року до дня її смерті.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Левицька Ірина Степанівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Покликається на те, що суд допустив неналежну оцінку наданих доказів, оцінка суду не відповідає наданим доказам і фактичним обставинам справи, рішення суду в

частині неприйняття заперечень щодо пояснень свідків з боку сторони заявниці є необ`єктивним.

Стверджує, що заявниця під час її допиту в якості свідка, повідомила в найменших подробицях відомості про спільне життя з ОСОБА_2 , зокрема хто купував продукти та оплачував комунальні послуги, хто готував їжу, як спільно з ОСОБА_2 робили

ремонт у квартирах по АДРЕСА_1 , купувати будівельні матеріали, а згодом у будинку у с. Підгірне Львівського району Львівської області, купували автомобіль для чого їздили в іншу область. Також заявниця повідомила суду обставини особистого життя

ОСОБА_2 .

Також стверджує, що заявниця систематично провідувала ОСОБА_2 в лікарні, купувала їй ліки у разі необхідності, в період перебування ОСОБА_2 в лікарні доглядала за її собакою самостійно хоронила ОСОБА_2 , несла всі витрати на поховання, що в сукупності є прямим і безапеляційним свідченням того, що заявниця і покійна жили однією сім`єю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника заінтересованої особи - Підберізцівської територіальної громади - Кушнерика Р.М. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказами не підтверджено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , однією сім`єю з 2016 року по 2023 р. Зокрема, на думку суду, не доведено факт ведення вказаними особами спільного господарства та підтримання фактичних родинних відносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції із врахуванням наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Львів-Винники, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Департаментом міської агломерації Львівської міської ради, актовий запис №460.

Як вбачається з витягу про знятих з реєстрації у житловому приміщенні/будинку осіб №011 від 01.03.2024, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , така була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у період з 14.05.2016 по 27.11.2023.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади №014438-ЛВ.

Судом встановлено, що заповіт складений ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Андрійчак О.О. 17.03.2018 за реєстровим №254, був скасований новим заповітом від імені ОСОБА_2 27.09.2018 за реєстровим №1131; заповіт, складений ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Андрійчак О.О. 08.05.2019 за реєстровим №522, був скасований на підставі заяви ОСОБА_3 , підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Андрійчак О.О. 15.01.2020 за реєстровим №77.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю відповідно до вимог статей 77-78 ЦПК України є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Необхідною умовою встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 є доведеність факту постійного проживання заявника та спадкодавця у одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини. При цьому тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем встановлена статтею 1264 ЦК України.

Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Під час розгляду справи судом були допитані свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які пояснили, що заявниця проживала з спадкодавицею, однак свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які є сусідами спадкодавиці, пояснили, що вона до своєї смерті проживала одна і піклувалась про себе самостійно.

Інших доказів на підтвердження факту спільного проживання позивача однією сім`єю із спадкодавцем матеріали справи не містять.

Оскільки про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд першої інстанції вірно встановив, що надані позивачем докази є недостатніми для підтвердження факту проживання заявника та ОСОБА_2 однією сім`єю та ведення ними спільного господарства.

Самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19.

Таким чином, судова колегія вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левицької Ірини Степанівни - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.08.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремети Н.О.