Постанова

Іменем України

25 червня 2025 року

м. Київ

Справа № 129/859/20

Провадження № 61-6548св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,

учасниками якої є:

позивачка - ОСОБА_1 (далі - позивачка), інтереси якої представляє адвокат Назаров Роман Юрійович (далі - адвокат),

відповідачі- ОСОБА_2 (далі - спадкоємиця за заповітом), Краснопільська сільська рада Гайсинського району Вінницької області (далі - сільська рада),

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 (далі - мати позивачки),

про встановлення фактів родинних відносин, прийняття спадщини та про визнання заповіту недійсним

за касаційною скаргою позивачки на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 10 січня 2024 року, яке ухвалив суддя Корнієнко О. М., та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2024 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Медвецького С. К., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Вступ

1. Позивачка прийняла спадщину після смерті її батька як та, хто постійно проживала разом із ним. Вважала, що до складу спадкового майна мали ввійти також дві земельні ділянки. Вони належали бабусі, після смерті якої їх фактично прийняв її син - батько позивачки. Однак юридично не оформив, бо теж помер. З метою реалізації спадкових прав і через відмінності у написанні імені та прізвища бабусі позивачка звернулася до суду. Просила визнати бабусю матір`ю свого батька та встановити факт прийняття ним спадщини після смерті його матері. Позивачці також стало відомо про заповіт, який, на її думку, бабуся не підписувала, і який не відповідає нормативним вимогам. Тому просила суд визнати цей заповіт недійсним.

2. Суд першої інстанції виснував про обґрунтованість позову в частині вимог про встановлення факту родинних відносин бабусі позивачки та її батька і факту прийняття ним спадщини після смерті бабусі (його матері). Вимогу про визнання недійсним заповіту суд вважав безпідставною, оскільки той належно складений у письмовій формі, підписаний особисто бабусею позивачки та посвідчений секретарем сільської ради.

3. Апеляційний суд не погодився із судом першої інстанції у частині встановлення фактів родинних відносин і прийняття спадщини. Вважав, що у задоволенні цих вимог слід відмовити через неналежний склад відповідачів.

4. Позивачка із висновками судів попередніх інстанцій не погодилася. У касаційній скарзі стверджувала, зокрема, що апеляційний суд неправильно застосував висновки Верховного Суду стосовно необхідності залучення до участі у справі спадкоємців. Крім того, наполягала, що суди обох інстанцій не звернули увагу на недотримання норм законодавства під час оформлення заповіту її бабусі.

5. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на такі питання: (1) хто має бути відповідачем за вимогами про встановлення фактів родинних відносин батька позивачки з її бабусею та прийняття ним після смерті останньої спадщини? (2) чи порушує права позивачки оспорюваний заповіт її бабусі, якщо у ньому немає положень про позбавлення права спадкування спадкоємців за законом, а спадкоємиця за цим заповітом не прийняла спадщину?

6. Верховний Суд виснував, що оскільки позивачка звернулася до суду після смерті її батька, який не залишив заповіту, а вимоги про встановлення означених фактів спрямовані на встановлення обсягу його спадкового майна, то належними відповідачами за цими вимогами мали би бути інші його спадкоємці за законом першої черги. Дружина спадкодавця (мати позивачки) бере участь у справі як третя особа, а не як відповідачка. Тому правильним є висновок апеляційного суду про неналежний склад відповідачів за вимогами про встановлення фактів.

З огляду на те, що спадкоємиця за заповітом, який оспорила позивачка, не прийняла спадщину, а у ньому немає положень про позбавлення права спадкування спадкоємців за законом, такий заповіт не порушує права позивачки. Вказане є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним.

(2) Зміст позовної заяви

7. У березні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- встановити, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - бабуся позивачки), є матір`ю ОСОБА_5 (далі - батько позивачки), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- встановити, що батько позивачки у шестимісячний строк з дня смерті ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину;

- визнати недійсним заповіт бабусі позивачки, який посвідчив секретар Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області 21 липня 2001 року та зареєстрував у реєстрі за № 147.

8. Мотивувала вимоги так:

8.1. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки, який був зареєстрованим і проживав на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 . Там само на час його смерті проживали та були зареєстровані позивачка із її матір`ю.

8.2. Позивачка як спадкоємиця прийняла спадщину, бо постійно проживала разом із батьком на час відкриття спадщини. До складу спадщини належали, зокрема, права на земельні ділянки площею 2,92 га та 2,54 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Гранівської сільської ради, власницею яких була бабуся позивачки згідно з державними актами І-ВН № 053850 і ВН № 00756-В.

8.3. Спадщину після смерті бабусі позивачки фактично прийняв батько останньої, однак юридично не оформив через його смерть.

8.4. У свідоцтві про народження батька позивачки у графі «мати» зазначена ОСОБА_7 , а у свідоцтві про смерть бабусі позивачки вказана ОСОБА_6 . З огляду на це для прийняття спадщини необхідно встановити у судовому порядку родинні відносини батька позивачки та її бабусі. Вказані розбіжності виникли тому, що батьки батька позивачки - ОСОБА_8 і ОСОБА_4 - не реєстрували шлюб, а перебували у фактичних шлюбних відносинах. Це підтверджує виписка із погосподарських книг Гранівської сільської ради за період 1944 - 1966 років.

8.5. Батько позивачки як єдиний син за свої кошти поховав бабусю, а після її смерті прийняв до свого володіння й управління житловий будинок, присадибну ділянку, речі домашнього вжитку, що підтверджують довідка Гранівської сільської ради та допитані свідки.

8.6. У грудні 2019 року позивачці стало відомо, що на спадщину, яка залишилася після смерті її бабусі, претендує спадкоємиця за заповітом. Остання звернулася до суду із позовною заявою про встановлення факту прийняття спадщини у справі № 129/3167/19. Позов стосувався заповіту, який бабуся начебто склала 21 липня 2001 року на користь спадкоємиці за заповітом. Проте бабуся не могла цього зробити, бо станом на той часчерез стан здоров`я проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини підтверджують: довідка Пенсійного фонду України у Гайсинському районі про отримання пенсії за вказаним місцем фактичного проживання, а також свідки.

(3) Зміст рішення суду першої інстанції

9. 10 січня 2024 року Ладижинський міський суд Вінницької області ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив частково:

- встановив, що ОСОБА_6 (народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Граневі Гайсинського району Вінницької області) є рідною матір`ю батька позивачки (народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Христинівці Христинівського району Черкаської області);

- встановив, що батько позивачки у шестимісячний строк із дня смерті ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину;

- відмовив у задоволенні інших вимог.

10. Мотивував рішення так:

10.1. ОСОБА_6 є рідною матір`ю батька позивачки, який у шестимісячний строк із дня смерті його матері фактично прийняв спадщину. Задоволення позову в частині встановлення факту родинних відносин і прийняття спадщини батьком позивачки після смерті її бабусі належним чином захистить право позивачки на спадкування.

10.2. Позивачка не надала жодних доказів того, що її бабуся особисто не підписувала заповіт. Немає будь-яких відомостей про переведення пенсії бабусі до іншої області через зміну місця проживання. Її тимчасове проживання у свого сина у с. Христинівці не підтверджує те, що вона не підписувала заповіт.

10.3. Позивачка фактично змінила підставу позову, бо у «Додаткових поясненнях» її представник стверджував, що заповіт не відповідав встановленій законом формі, тобто був складений із порушенням вимог до нотаріальної форми, із порушенням чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, далі - Інструкція). Тоді як первісними підставами позову були невідповідність заповіту волі спадкодавиці та те, що вона його не підписувала. Позивачка не зверталася із клопотанням про зміну підстав позову, а «Додаткові пояснення» подала після початку розгляду справи по суті та дослідження доказів. Тому суд не бере до уваги нові підстави позову.

10.4. Під час розгляду справи представниця спадкоємиці за заповітом підтвердила відсутність звернення її довірительки у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини; Гайсинський районний суд Вінницької області у справі № 129/3167/19 залишив без розгляду заяву спадкоємиці за заповітом про встановлення факту прийняття нею спадщини. У заповіті від 22 липня 2001 року немає положень про позбавлення права на спадкування спадкоємців за законом.

10.5. Оскільки оспорюваний заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу, підписаний особисто заповідачкою і посвідчений секретарем сільської ради в порядку вчинення нотаріальних дій, немає підстави для визнання його недійсним.

(4) Зміст постанови апеляційного суду

11. 11 квітня 2024 року Вінницький апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції у частині встановлення фактів родинних відносин і прийняття спадщини скасував й ухвалив у цій частині нове - про відмову у задоволенні позову; в іншій частині вимог рішення суду першої інстанції залишив без змін; стягнув із позивачки на користь спадкоємиці за заповітом 1 261,20 грн судового збору. Мотивував так:

11.1. Батько позивачки не залишив заповіту, спадкову справу після його смерті не заводили, тому спадкування відбулося за законом.

11.2. Встановлення фактів родинних відносин батька позивачки з її бабусею і прийняття ним спадщини після смерті останньої стосується прав матері позивачки, яка не є відповідачкою (є третьою особою). Суд першої інстанції не з`ясував належно обставини справи, коло спадкоємців і передчасно виснував про задоволення позову в цій частині. Тому висновок суду першої інстанції про задоволення вказаних вимог є помилковим унаслідок їхнього пред`явлення до неналежного складу відповідачів. У зазначеній частині рішення суду слід скасувати й ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

11.3. Позивачка не спростувала підписання її бабусею оспорюваного заповіту від 22 липня 2001 року та не надала доказів того, що на момент його складання волевиявлення спадкодавиці не було вільним і не відповідало її волі. Обставин того, що бабуся позивачки на час складання заповіту проживала в іншій області та не могла його особисто підписати, суд не встановив. Тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам чинного законодавства на момент його складання.

11.4. Відсутність у Гранівській сільській раді Гайсинського району Вінницької області книги обліку заповітів за 2001 рік і другого примірника оригіналу заповіту бабусі позивачки (реєстровий номер 147 від 22 липня 2001 року) не є підставами для визнання його недійсним.

11.5. Право визначати зміст заповіту належить виключно заповідачеві, його волевиявлення інші особи не можуть змінити у спосіб, обумовлений відшукуванням будь-яких обставин, які б порушували принцип свободи заповіту та змінювали вільне волевиявлення заповідача. За змістом оспорюваного заповіту волевиявлення бабусі позивачки було спрямоване саме на те, щоб належне їй майно після її смерті отримала спадкоємиця за заповітом.

11.6. У матеріалах справи немає доказів прийняття спадщини спадкоємицею за заповітом після смерті бабусі позивачки. В оспорюваному заповіті немає положень про позбавлення права спадкування спадкоємців за законом. Тому цей заповіт не порушує спадкові права позивачки.

(5) Провадження у суді касаційної інстанції

12. 3 травня 2024 року адвокат в інтересах позивачки подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив: (1) скасувати постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні вимог до Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про встановлення юридичних фактів родинних відносин і прийняття спадщини та залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення цих вимог; (2) скасувати рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні вимоги до спадкоємиці за заповітом про визнання його недійсним і скерувати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

13. 23 травня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивачки.

14. 12 травня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

15. Позивачка мотивувала касаційну скаргу так:

15.1. Суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові згадав висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року у справі № 554/356/21, від 26 травня 2021 року у справі № 175/891/19, від 14 грудня 2023 року у справі № 199/1204/21, однак не врахував їх, неправильно встановив суб`єктний склад учасників, коло спадкоємців (порушив вимоги частини першої статті 48 і 51 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); помилково виснував про відмову у задоволенні позову через незалучення відповідачкою третьої особи, яка є дружиною померлого батька позивачки (матір`ю останньої) та спадкоємицею за законом після його смерті.

15.2. Мати позивачки не входила до числа спадкоємців за законом після смерті бабусі позивачки, а тому не має бути відповідачкою. Мати позивачки не могла порушити, не визнати чи оспорити права чи інтереси позивачки на те майно, яке залишилося після смерті бабусі останньої, і яке за життя прийняв батько позивачки. У матері позивачки могли б виникнути права на таке майно тільки у випадку задоволення позову.

15.3. Суттєве значення для правильного вирішення справи за вимогою про визнання заповіту недійсним мало його нотаріальне посвідчення та те, чи відповідав критеріям допустимості заповіт, який надала спадкоємиця за ним. Суди ці питання не з`ясували. Відомостей щодо нотаріального посвідчення заповіту в Гранівській сільській раді Гайсинського району Вінницької області не було, як і не існувало другого примірника заповіту. На це суди попередніх інстанцій не звернули увагу. Крім того, у заповіті зазначене ім`я заповідачки «ОСОБА_4», тоді як за паспортом ім`я бабусі позивачки - « ОСОБА_9 ».

15.4. Немає висновків Верховного Суду щодо застосування приписів частини першої статті 47, частини першої статті 48, статті 541 Цивільного кодексу Української РСР і визнання заповіту недійсним за наявності таких підстав: (1) зазначення у заповіті прізвища, імені та по батькові заповідача, які не відповідають зазначеним у його паспорті; (2) відсутність у сільській раді відомостей про нотаріальне посвідчення заповіту та його другого примірника (недотримання вимог пункту 19 розділу ІІ, пункту 27 розділу ІІІ Інструкції); (3) текст посвідчувального напису на заповіті виконаний змішаним способом (надрукований на друкарській машинці та написаний чорнилом від руки), тоді як абзац другий пункту 18 розділу ІІ Інструкції передбачає, що текст цього напису можна виконати тільки одним способом).

(2) Позиції інших учасників справи

16. 19 червня 2024 року третя особа подала відзив на касаційну скаргу, в якому повідомила, що погоджується у повному обсязі із касаційною скаргою позивачки.

17. Відповідачі відзиви на касаційні скарги не подали.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції

18. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 23 травня 2024 року постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивачки на підставах, визначених у пунктах 1, 3 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

19. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

20. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

(2.1) Чи всі спадкоємці за законом після смерті батька позивачки мають бути відповідачами за вимогами про встановлення фактів родинних відносин батька позивачки з її бабусею та прийняття ним після смерті останньої спадщини?

21. Позивачка просила встановити вказані факти, обґрунтовуючи родинні зв`язки її батька та її бабусі, а також фактичне прийняття ним після смерті останньої (його матері) спадщини. Суд першої інстанції ці вимоги задовольнив, тоді як апеляційний суд відмовив у їхньому задоволенні, оскільки позивачка не залучила відповідачами за вказаними вимогами всіх спадкоємців за законом після смерті її батька.

22. Позивачка із висновком апеляційного суду не погодилася. У касаційній скарзі стверджувала про помилковість відмови у задоволенні зазначених вимог через незалучення відповідачкою третьої особи, яка є дружиною померлого батька і спадкоємицею за законом першої черги після його смерті. Вважала, що оскільки вимоги про встановлення фактів стосуються спадкування після смерті бабусі позивачки, то мати останньої не може бути відповідачкою, бо вона не входила до складу спадкоємців за законом після смерті матері її чоловіка (бабусі позивачки).

23. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає ці доводи безпідставними, оскільки позивачка заявила позов після смерті її батька, стверджуючи, що той прийняв спадщину після смерті його матері; тому право на спадкування за законом після смерті батька позивачки (зокрема того майна, яке успадкував останній) у першу чергу мають як його дитина (позивачка), так і дружина (мати позивачки).

24. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

25. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (абзац перший пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

26. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (стаття 524 ЦК Української РСР).

27. Часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця. Прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 525 ЦК Української РСР).

28. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (стаття 526 ЦК Української РСР).

29. При спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (речення перше частини першої статті 529 ЦК Української РСР).

30. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (пункт 1 частини першої стаття 549 ЦК Української РСР).

31. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

32. У справі за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про встановлення факту родинних відносин зі спадкодавцем, належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року у справі № 554/356/21).

33. Належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а за відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 175/891/19).

34. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті вимог, заявлених до належного відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40)).

35. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:

35.1. Згідно з копіями виписок із господарської книги Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, які 3 грудня 2019 року надав виконавчий комітет Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, у 1944 - 1946, 1947 - 1949, 1950 - 1952, 1953 - 1955, 1955 - 1957, 1958 - 1960, 1961 - 1963, 1964 - 1966 роках головою двору був ОСОБА_10 , а з ним проживали: ОСОБА_11 (починаючи з виписки за 1953 рік - ОСОБА_12 ) - дочка, ОСОБА_8 - зять, ОСОБА_5 - онук.

35.2. ІНФОРМАЦІЯ_4 у сім`ї ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у с. Гранів Гайсинского району Вінницької області народився батько позивачки (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

35.3. 3 лютого 1971 року батько позивачки уклав із її матір`ю ( ОСОБА_13 ) шлюб (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 ). У шлюбі у них народилася позивачка (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ).

35.4. ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гранів Гайсинського району Вінницької області померла бабуся позивачки, вказана як ОСОБА_6 , що підтверджує свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 . Батько позивачки прийняв спадщину після смерті його матері, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

35.5. Фактичний вступ батька позивачки в управління та володіння спадковим майном підтверджує те, що він забрав певні документи, які належали бабусі позивачки, зокрема, надані останньою копії: рахунку № НОМЕР_6 в банку, який належав її бабусі, пенсійного посвідчення останньої, сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0227693, яке видало бабусі позивачки КСП «Нива» у с. Граневі Гайсинського району Вінницької області, та фотокартки ікони, яка належала бабусі позивачки та яку забрав з її будинку батько після смерті матері.

35.6. Факт родинних відносин між батьком і бабусею позивачки підтверджують покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

35.7. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивачки помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_7 ). На час його смерті з ним проживали і були зареєстровані на АДРЕСА_1 : позивачка, її мати (дружина померлого) і син (онук спадкодавця) - ОСОБА_19 (довідка про реєстрацію місця проживання особи № 101, яку 3 квітня 2019 року видав секретар виконавчого комітету Христинівської сільської ради; довідка № 1396 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, яку 2 грудня 2019 року видала Христинівська сільська рада, та довідка № 1397, яку 2 грудня 2019 року видав сільський голова Христинівської сільської ради Христинівського району).

35.8. Позивачка, її мати, батько та ОСОБА_19 були співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво на право власності на житло, видане 3 березня 1991 року органом приватизації при дослідному елітно-насінницькому господарстві «Нива»).

35.9. Спадкоємцями першої черги після смерті батька позивачки є остання та її мати. Відомостей про наявність заповіту батька в матеріалах справи немає. Позивачка, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину.

36. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджується із доводами касаційної скарги позивачки щодо кола відповідачів за вимогами про встановлення фактів. Адже вона звернулася за захистом її спадкових прав у спадщині, яка відкрилась уже після смерті батька позивачки, а до першої черги спадкоємців за законом після його смерті належать як позивачка, так і її мати - дружина спадкодавця. Проте остання бере участь у цій справі не як відповідачка, а як третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Тому правильним є висновок апеляційного суду про те, що встановлення фактів родинних відносин батька позивачки з її бабусею і прийняття ним спадщини після смерті останньої стосується прав матері позивачки, яка не є відповідачкою. Доказів відмови дружини спадкодавця від спадщини у матеріалах справи немає.

(2.2) Чи порушує права позивачки оспорюваний заповіт її бабусі, якщо у ньому немає положень про позбавлення права спадкування спадкоємців за законом, а спадкоємиця за цим заповітом не прийняла спадщину?

37. Позивачка просила визнати недійсним заповіт її бабусі. Стверджувала, що він не відповідає волі спадкодавиці, яка його не підписувала, не проживала за місцем посвідчення заповіту. Крім того, останній не відповідає вимогам до заповітів. Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні цього позову. Виснували, що заповіт складений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем і посвідчений секретарем сільської ради в порядку вчинення нотаріальних дій.

38. Позивачка із такими судовими рішеннями не погодилася. У касаційній скарзі стверджувала, що немає висновку Верховного Суду щодо визнання недійсним заповіту за наявності таких його вад як невідповідність даних заповідача, зазначених у паспорті, відсутність у сільській раді відомостей про посвідчення заповіту та його другого примірника, виконання посвідчувального напису на заповіті змішаним способом (на друкарській машинці та від руки). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає доводи позивачки необґрунтованими.

39. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (стаття 534 ЦК Української РСР).

40. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (стаття 541 ЦК Української РСР).

41. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах (частина друга статті 545 ЦК Української РСР).

42. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках (частина перша статті 554 ЦК Української РСР).

43. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:

43.1. Згідно з оригіналом заповіту, який є у матеріалах справи і складений 22 липня 2001 року в с. Граневі Гайсинського району Вінницької області, бабуся позивачки як жителька цього села заповіла все її майно спадкоємиці за заповітом. Останній посвідчила секретар Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Коротун Любов Михайлівна (№ у реєстрі 147). Особу заповідача - ОСОБА_4 - встановила, дієздатність перевірила. На заповіті є підпис « ОСОБА_20 ». Відтиск печатки на заповіті зі спливом тривалого часу погано проглядається.

43.2. Спадкоємиця за заповітом не звернулась у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі позивачки. 20 січня 2020 року Гайсинський районний суд Вінницької області постановив ухвалу у справі № 129/3167/19, згідно з якою залишив без розгляду заяву спадкоємиці за заповітом про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті бабусі позивачки.

44. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені, невизнані або оспорені відповідачами. Тому питання про недійсність заповіту слід вирішувати тільки тоді, якщо є підстави для висновку про те, що у спірних правовідносинах право (інтерес) позивачки порушене, оспорене чи невизнане.

45. Право на оспорення заповіту має особа, чиї спадкові права або інтереси цей заповіт порушує. Суди попередніх інстанцій не встановили у заповіті положень про позбавлення права спадкування спадкоємців за законом, а також фактів, які б зумовлювали усунення від спадщини таких спадкоємців. Спадкоємиця за заповітом спадщину після смерті бабусі позивачки не прийняла. Тому немає підстав для висновку, що оспорюваний заповіт був перешкодою для спадкування майна бабусі позивачки спадкоємцями за законом.

46. Відсутність порушення прав і законних інтересів позивачки є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у від 9 серпня 2023 року у справі № 592/7979/18, від 26 січня 2022 року у справі № 750/13341/19, від 6 червня 2024 року у справі № 307/3657/21).

(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(3.1) Щодо суті касаційної скарги

47. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд(пункти 1 і 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

48. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

49. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, третя та четверта статті 412 ЦПК України).

50. З огляду на наведені вище висновки щодо застосування норм права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково: рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним заповіту змінити у мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

(3.2) Щодо судових витрат

51. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини перша та тринадцята статті 141 ЦПК України).

52. З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги судові витрати позивачки за подання позовної заяви та касаційної скарги, а також 2 017,92 грн витрат спадкоємиці за заповітом за подання апеляційної скарги (т. 3, а. с. 79, 87 (зворот)) покладаються на позивачку.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у х в а л и в:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 10 січня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним заповіту змінити у мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови. В частині відмови у задоволенні вимог про встановлення фактів родинних відносин і прийняття спадщини постанову Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

3. Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_9 ) 2 017,92 грн (дві тисячі сімнадцять гривень 92 коп.) відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат
Судді Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко