Провадження №2/760/193/25
Справа №760/1894/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 серпня 2025 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Усатової І.А.
при секретарі судових засідань - Омельяненко С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного підприємства «РОДИНА» до ОСОБА_1 , державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиби Анни Володимирівни, треті особи: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, скасування запису про право власності, -
В обґрунтування позову зазначено, що 23.03.2001 між Акціонерним товариством закритого типу «СТАНДАРТ-95» та Приватним підприємством «РОДИНА» було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого Акціонерне товариство закритого типу «СТАНДАРТ-95» продало, а Приватне підприємство «РОДИНА» придбало нежиле приміщення в будинку під номером АДРЕСА_1 (далі - Приміщення). Приміщення має загальну площу - 199,3 кв.м., що складає 1/100 частину від цілого будинку або 75/100 частин від нежилих приміщень площею 2595 кв.м.
Вказаний Договір купівлі-продажу посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 726 від 23.03.2001.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом формування на 26.12.2019 року, Приватне підприємство «РОДИНА» 06.04.2014 року зареєструвало право власності на придбаний Об`єкт нерухомого майна - групу нежитлових приміщень № 132 літ. «А», загальною площею 199,3 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер 726, виданого 23.01.2001 року (номер запису про право власності: 5610358).
Як стало відомо позивачу, 29.06.2016 на ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежиле приміщення, яке належить Позивачу, в будинку номер АДРЕСА_1 загальною площею - 199,3 кв.м. (далі - Приміщення).
Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом формування на 26.12.2019 року, Державним реєстратором Хибою Анною Володимирівною, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ, було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29481486 від 29.04.2016 14:38:08.
Запис про право власності: 14384322 за ОСОБА_1 було внесено 29.04.2016 року Державним реєстратором Хибою Анною Володимирівною, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на підставі рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька № 2/255/2356/2013, виданого 13.12.2013 року.
Таким чином, наявна подвійна реєстрація права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, набуте Приватним підприємством «РОДИНА» на законних підставах, що порушує права та інтереси позивача, у зв`язку з чим останній звертається до суду з вимогами про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно та про скасування запису про право власності.
Зазначено, що приватним підприємством «РОДИНА» у 2016 році було подано до Окружного адміністративного суду міста Києва позовну заяву про визнання протиправними дій та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
03.12.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва було винесено ухвалу, якою закрито провадження в адміністративній справі. Закриваючи провадження, Окружний адміністративний суд міста Києва прийшов до висновку, що згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі 820/3534/17, у постанові від 27.06.2018 у справі №815/6945/16, а також зважаючи на те, що позивач у даній справі не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, підстави позову стосуються підробленого судового рішення, справа підлягає закриттю, оскільки заявлені в рамках даного позову вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.01.2020 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.
Ухвалою суду від 28.01.2020, відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом Приватного підприємства «Родина» до ОСОБА_1 , державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Хиби Анни Володимирівни, третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, скасування запису про право власності, та призначено підготовче судове засідання.
Протокольною ухвалою суду від 15.06.2020, судом за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі в якості третьої особи - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Протокольною ухвалою суду від 18.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Відповідно до протоколу про повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, 12.04.2024 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатової І.А.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення.
Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заяви по суті або з процесуальних питань до суду не надходили. Відзиви від відповідачів на позов до суду не надходили.
Також відповідач ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи була повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки її місце проживання зазначено за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією затвердженого Наказом № 309 від 22.12.2022 Мінреінтеграції, вся територія Донецького району із 07.04.2014 є тимчасово окупованою російською федерацією територією України.
Таким чином суд вважає, що повідомлення відповідача про дату судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України є належним.
Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.
У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).
З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, не зважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.
За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належало нежиле приміщення в будинку під номером АДРЕСА_1 , загальною площу - 199,3 кв.м., що складає 1/100 частину від цілого будинку або 75/100 частин від нежилих приміщень площею 2595 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 726 від 23.03.2001 року (а. с. 14), Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.12.2019.
Також судом встановлено, що згідно з Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.12.2019, 29.04.2016 року на ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нежиле приміщення, яке належить позивачу. Запис про право власності: 14384322 за ОСОБА_1 було внесено 29.04.2016 року Державним реєстратором Хибою Анною Володимирівною, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на підставі рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька № 2/255/2356/2013, виданого 13.12.2013.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи виконавчої влади та її посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини у сфері проведення державної реєстрації речових та інших прав на нерухоме майно, які підлягають реєстрації врегульовані Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин від 01.01.2016, далі - Закон № 1952-IV).
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (далі - Порядок № 1127).
Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав (частина 1 статті 3 Закону № 1952-IV).
Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб`єктів прав, об`єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Невід`ємною складовою частиною Державного реєстру прав є база даних про реєстрацію заяв і запитів та реєстраційні справи.
Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи, яка містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи.
Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню.
Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом.
Органи державної реєстрації прав, державні реєстратори забезпечують достовірність інформації, її захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних, їх оперативний пошук і документальне відтворення процедури державної реєстрації прав, оперативне надання витягів про зареєстровані права та/або їх обтяження з Державного реєстру прав.
Згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.
Статтею 15 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. На виконання покладених цим Законом повноважень державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.
Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону № 1952-IV, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 1127 державна реєстрація прав (в тому числі і права власності) проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
Частиною 3 статті 16 Закону № 1952-IV, а також пунктом 9 Порядку № 1127 передбачено, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку.
У разі подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подаються оригінали електронних документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, або електронні копії оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, виготовлені шляхом сканування таких документів у паперовій формі.
Згідно з приписами пункту 10 Порядку № 1127 з поданих оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав, уповноважена особа суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник виготовляє електронні копії таких документів шляхом їх сканування, які долучаються до заяви, зареєстрованої у базі даних заяв.
За результатом розгляду заяви уповноважена особа суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації, а також за бажанням заявника надає інформацію з Державного реєстру прав чи рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі. На примірнику поданої заяви, що долучався до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником зазначаються відомості про отримання документів в повному обсязі (пункт 21 Порядку № 1127).
За приписами частини 3 статті 17 Закону № 1952-IV, документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Таким чином, законодавцем визначено перелік документів, що можуть бути підставою для реєстрації права власності та передбачено обов`язок державного реєстратора (нотаріуса) щодо перевірки поданих заявником документів.
За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації (пункт 18 Порядку № 1127).
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів пункту 4 статті 22 Закону № 1952-IV держаний реєстратор приймає рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.
Водночас, з наявного в матеріалах листа Селидівського міського суду Донецької області від 05.04.2021 № 01-45/7/2021 вбачається, що згідно реєстраційних даних бази даних Ворошиловського районного суду міста Донецька, яка надана в користування Селидівському міському суду Донецької області, справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відсутня. Відповідно до бази даних Ворошиловського районного суду міста Донецька, яка надана в користування Селидівському міському суду Донецької області, в провадженні Ворошиловського районного суду міста Донецьк перебувала на розгляді справа 255/9890/13-ц провадження 2/255/2356/2013 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» в особі відділення «Регіональне управління ПАТ«Комерційний банк «Даніель» у м. Донецьку про відшкодування втраченої вигоди і моральної шкоди, по даній справі ухвалено рішення 18.11.2013 року, інформація щодо набрання рішенням законної сили відсутня (а. с. 170).
Суд також зауважує, що відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 № 3262-IV (далі - Закон № 3262-IV) усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з приписами статті 3 цього Закону для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.
Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту.
Проте, з Єдиного державного реєстру судових рішень, а також Інформації щодо стадій розгляду судових справ (надається для справ, змінених після 28 травня 2015 року) та звітів про автоматизований розподіл (сформованих з 01 вересня 2015 року), яка розміщена на офіційному веб-порталі «Судова влада України» судом також встановлено, що справа 255/9890/13-ц (провадження 2/255/2356/2013) розглядалась та виносились рішення не за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» в особі відділення «Регіональне управління ПАТ«Комерційний банк «Даніель» у м. Донецьку про відшкодування втраченої вигоди і моральної шкоди.
Таким чином, судом встановлено, що рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька № 2/255/2356/2013, виданого 13.12.2013 року на підставі якого відповідачем - 2 було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 не існує.
Наведені обставини свідчать про те, що Державний реєстратор Хиба Анна Володимирівна, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ здійснюючи функції державного реєстратора, як спеціальний суб`єкт, всупереч вимогам чинного законодавства не перевірила подані заявником документи для державної реєстрації права власності та не встановила відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також не пересвідчилась у відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, у зв`язку з чим прийняла протиправне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29481486 від 29.04.2016 14:38:08, щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - групу нежитлових приміщень № 132, загальною площею 199,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Водночас, як вбачається зі змісту позову, Позивач просить суд, зокрема, скасувати реєстраційну дію щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - групу нежитлових приміщень № 132, загальною площею 199,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що зазначена реєстраційна дія Відповідача - 2 порушує права Позивача мирно володіти своїм майном та не узгоджується з закріпленими в Україні, як в правовій державі, принципами юридичної визначеності та законних (легітимних) очікувань.
Згідно з приписами Конституції України кожному гарантується право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (частини перша, четверта, п`ята статті 41 Основного Закону України).
Право власності є одним із основоположних прав як для приватних осіб, так і для суспільства в цілому. Конституційні засади права власності - такі, як принципові положення щодо непорушності права власності, рівності усіх власників перед законом, а також зазначення на те, що власність зобов`язує, покладені в основу регулювання цивільних відносин як основних засад цивільного законодавства.
Конституційний принцип непорушності права власності проявляється насамперед як засада впевненості власника в незмінності того становища (забезпечення його прав), у якому він перебуває і яке йому гарантовано державою з усім комплексом відповідних засобів, які остання для цього застосовує.
Відповідно до частини 1 статті 1 Протоколу № 1 ратифікованої Україною 11.09.97 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), а також статті 17 Конвенції, згідно з якими кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам-учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.
Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що на даний момент єдиним можливим та ефективним засобом захисту порушених прав Позивача є скасування реєстраційної дії щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - групу нежитлових приміщень № 132, загальною площею 199,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Так, судом встановлено, що порушення права власності Позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на майно на підставі рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька № 2/255/2356/2013, виданого 13.12.2013 року, яке не ухвалювалось.
Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент виникнення спірних відносин та звернення позивача з позовом, суд вважає, що позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення, а задоволення такого призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Таким чином, відповідач - 1 порушила право позивача як власника приміщень, шляхом реєстрації свого права стосовно майна, яке не існувало і відповідачу не належало, то така реєстрація безумовно створює елемент правової невизначеності, а отже її скасування дозволить ефективно відновити порушене право позивача.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку задоволення позову у повному обсязі.
Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням задоволення позову, стягненню з кожного відповідача на користь позивача підлягає по 2102, 00 грн. судового збору.
Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 247, 263-265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд, -
Скасувати рішення Державного реєстратора Хиби Анни Володимирівни, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29481486 від 29.04.2016 14:38:08, щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - групу нежитлових приміщень № 132, загальною площею 199,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідач-1: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .
м. Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36.
Суддя: Усатова І.А.