Номер провадження: 22-ц/813/4473/25
Справа № 501/3492/24
Головуючий у першій інстанції Тордія Е. Н.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 грудня 2024 року, ухвалене Іллічівським міським судом Одеської області у складі: судді Тордія Е.Н. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації.

Позов мотивований тим, що сторони з 2006 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, щодо розірвання якого розглядається справа № 501/5158/23. В період шлюбу за договором купівлі-продажу подружжям придбраний автомобіль HYNDAI SANATA FE Vin код кузова ТЗ НОМЕР_1 року випуску, автомобіль був зареєстрований за відповідачем.

29 листопада 2022 року відповідач без її згоди перереєстрував вказаний автомобіль на нового власника. Угода була укладена в період, коли вона перебувала за кордоном, куди виїхала напочатку березня 2022 року через військові дії на території України. Ринкова вартість автомобіля такої марки складає 427515,00 грн, що підтверджується звітом про оцінку майна № 3173/24 від 30.07.2024, зробленого оцінювачем ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, позивачка із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 60, 61, 65 СК України, 372 ЦК України просила стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за майно, придбане за час шлюбу, тобто частину вартості автомобіль HYNDAI SANATA FE Vin код кузова ТЗ НОМЕР_1 року випуску 213757.50 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору при звернені до суду.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, заперечував проти позовних вимог, зазначив, що під час шлюбу з позивачкою ними куплений автомобіль HYNDAI SANATA FE Vin код кузова ТЗ Y6LSH81WP8L року випуску, який був зареєстрований на його ім`я. Перебуваючи у шлюбі, 19 листопада 2022 року зі згоди Позивачки автомобіль було продано за 8900,00 доларів США по курсу на час продажу. Після продажу автомобіля позивачка прохала не поспішати з покупкою нового автомобіля, це питання ними обговорювалось, про що є відповідна телефонна переписка.

Після приїзду Позивачки в Україну відповідач передав позивачці гроші за продаж автомобіля особисто. Вважає, оскільки позивачка отримала гроші, її позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Від позивачки надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій вважає, що доводи відповідача, викладені в відзиві на позов, не спростовують вимоги позивачки, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 грудня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 грудня 2024 року у справі № 501/3492/24 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Доводами апеляційної скарги є неврахування судом того, що позивачка як співвласник спірного автомобіля свою згоду на його відчуження не надавала, розписок про отримання грошей від його продажу не оформлювала, свій підпис на документах в ТСЦ та МВС і у нотаріуса не ставила, натомість відповідач під час оформлення договору купівлі-продажу автомобілю від 29 листопада 2022 року вказував, що цей автомобіль є його особистою власністю.

Той факт, що відповідач передав гроші позивачу після її повернення до України, остання визнає, проте вважає це аліментами на утримання дітей.

Порушення норм матеріального права вбачає у неврахуванням вимог ст. 355, ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60, ч. 3 ст. 65 СК України, а саме відсутності згоди її як іншого співвласника на відчуження автомобіля, оскільки такий правочин виходить за межі дрібного побутового, а порушення його форми вимагає компенсації за укладення.

Оскільки спірний автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов неправильного висновку, що неотримання письмової згоди іншого з подружжя на відчуження такого майна не є порушенням вказаних норм.

Відповідачем на спростування наданої позивачкою оцінки спірного автомобіля не доведено фактичної ціни укладеної угоди, оскільки він стверджує про продаж автівки за 8900 доларів США, а згідно документів з ТЦС МВС 75000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі свого представника апеляційну скаргу не визнав, оскільки питання продажу автомобілю обговорювалося сторонами в телефонних розмовах та позивачка надала свою усуну згоду, про що свідчить переписка у Вайбері в день продажу, на продаж автомобіля, також сторони домовлялися придбати новішу машину, що також обговорювалося ними у Вайбері і про що надавалися докази.

Щодо оцінки авто, то вона проводилася 30.07.2024 без огляду автомобілю, оскільки той 29.11.2022 проданий. Не ґрунтуються на матеріалах справи первісні твердження позивачки про неотримання нею коштів від продажу автівки, які вона після надання відповідачем відповідних доказів листування змінила та визнала отримання коштів, але в значно меншій сумі, а в апеляційній скарзі позивачкою знову змінено свою позицію та зазначено про отримання таких коштів як аліментів.

Тому відповідач на спростування такого просить залучити до справи докази (відеозаписи) передачі в листопаді 2023 року позивачці, яка перебувала в Україні, коштів від продажу автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скарги. Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав.

Інші учасники справи, зокрема позивачка ОСОБА_1 повідомлена належним чином і в установленому законом порядку, повістку отримала 14.06.2025 2:20:37 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 209 зв.).

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 28.10.2006 між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 623 від 28.10.2006, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 04.11.2006 (а.с. 11).

В період шлюбу за договором купівлі-продажу подружжям прибраний автомобіль HYNDAI SANATA FE Vin код кузова ТЗ НОМЕР_3 2008 року випуску, який був зареєстрований на ім`я відповідача як титульного власника.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.07.2024, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14.11.2024 (справа № 501/5158/23), позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

Згідно звіту про оцінку майна № 3173/24 транспортного засобу HYNDAI SANATA FEVin 2008 року випуску, зробленого оцінювачем ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_1 з метою визнання ринкової вартості шляхом порівняльного підходу станом на 30 липня 2024 року, результати оцінки можуть бути використані для вирішення майнової суперечки (суд), його вартість станом на 30 липня 2024 року складає 427515,00 грн (а.с. 13-24).

Згідно наданих Головним Сервісним Центром МВС Реональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївський та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) територіальний сервісний центр МВС № 5152 від 02 листопада 2024 року № 31/30/5152, за договором купівлі-продажу № 5152/2022/353227929 від 29 листопада 2022 року ОСОБА_2 передав у власність покупця третій особі майно, що є предметом продажу, - транспортний засіб HYNDAI SANATA FEVin код кузова ТЗ Y6LSH81WP8L року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , оплата за договором становить 75 000,00 грн; в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформація станом на час перереєстрації відсутня (а.с. 146-159).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що з недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останньої не спростовано підтверджені належними доказами твердження позивача, що спірний автомобіль було продано за взаємною згодою сторін в період шлюбу, вони радилися щодо покупки нового автомобіля, а також, що позивачка отримала грошові кошти за продаж автомобіля.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи у період перебування з позивачкою у шлюбі відповідач 29 листопада 2022 року (за рік до подання позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу до суду) відчужив спільне сумісне рухоме майно подружжя, а саме автомобіль HYNDAI SANATA FE Vin код кузова ТЗ Y6LSH81WP8L року випуску.

Доказів того, що вказаний автомобіль був проданий без відома позивачки, на що вона посилається в апеляційній скарзі, суду не надано.

Є власним, помилковим твердженням позивачки, що по справі відсутні письмові докази її згода на відчуження автомобіля, оскільки Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371), не встановлено обов`язкової письмової згоди іншого з подружжя у разі перереєстрації транспортного засобу, що спільною сумісною власністю подружжя, на його відчуження.

Жодних вимог на нотаріальне посвідчення згоди іншого з подружжя на відчуження рухомого майно також не передбачено.

Отже, відсутність такої письмової згоди не свідчить про відсутність згоди позивачки на відчуження спірного автомобіля, а вказана обставина підлягає доказуванню на загальних підставах.

За правилами ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За положеннями ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Хоча судом під час розірвання шлюбу у справі № 501/5158/23 не встановлено як обставину час припинення спільного проживання сторін, проте, з тексту постанови Одеського апеляційного суду від 14.11.2024 вбачається, що сама ОСОБА_7 (відповідачка у вказаній справі), оскаржуючи рішення суду про розірвання шлюбу, посилалася на те, що вона з дітьми виїхала на початку війни за кордон, проте має намір застосувати всі можливі спроби для збереження сім`ї, про що 06.06.2024 подала заяву, тобто не вважала припиненими сімейні відносини сторін.

Вказане цілком узгоджується із наданим відповідачем листуванням із позивачкою в додатку Вайбер, з якого вбачається обопільне обговорення сторонами з 30.11.2022 наступного можливого придбання нового автомобілю.

Як пояснив відповідач в суді апеляційної інстанції, і стороною позивачки таке не заперечувалося, що сторони жили сімейно до 2024 року, тобто станом на час продажу автомобіля, влітку 2023 року відповідач їздив до родини в Чехію, звідки вони разом їздили на відпочинок до Болгарії, відповідач фінансово підтримував родину, а по приїзді позивачки в Україну в листопада 2023 року у них виникла сварка, після чого вже в 2024 році з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей. Отже, гроші, що відповідач віддавав позивачці в листопаді 2023 року, не можуть бути аліментами, а є саме коштами за проданий спірний автомобіль.

Проте, оскільки по справі позивачкою не доведено, що спірний автомобіль відчужено проти її волі і не в інтересах сім`ї, що слідує із системного аналізу вимог ч. 3, 4 ст. 65 СК України, а навпроти, відповідачем доведено відчуження такого за спільною згодою подружжя під час шлюбу сторін, то відсутні підстави для врахування вартості такого майна під час його поділу.

Для правильного вирішення справи не має значення доведення того, що через рік після продажу автомобілю відповідачем були передачі грошові кошти позивачці, сума таких коштів та їх правова природа, факт чого сторонами не заперечується, проте дається різна кваліфікація таких коштів та їх суми.

Твердження позивачки про те, що вони з чоловіком сімейно припинили проживання на початку воєнного вторгнення рф, коли вона виїхала з дітьми за кордон, спростовуються всіма доказами по справі, крім того, сам по собі її виїзд за межі України не свідчить про припинення сімейних відносин.

Встановивши, що позивач не довела те, що вона не давала свою згоду на відчуження спірного автомобіля, а також не довела належними та допустимими доказами, що отримані внаслідок відчуження транспортного засобу кошти були використані відповідачем не на потреби сім`ї, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за частку автомобіля HYNDAI SANATA FE Vin код кузова ТЗ НОМЕР_3 2008 року випуску.

Помилковим є посилання заявниці на неврахування судом висновків, зроблених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, згідно яких, оскільки договір іпотеки укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3, яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України підлягає визнанню судом недійсним. Отже, таке виснувано за інших обставин.

Щодо доводу апеляційної скарги про не доведення відповідачем фактичної ціни укладення угоди продажу автомобіля, то вказана ціна угоди відповідачем по справі не оспорюється, і суд розглядав справу за заявленими позивачкою позовними вимогами та в межах наданих неї доказів щодо вартості автівки.

У справі, яка переглядається, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 не давала своєї згоди на відчуження спірного автомобіля. Крім того, Верховний Суд, зокрема у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 127/23356/22 за вказаних обставин враховує те, що спірний автомобіль було відчужено ще за рік до розірвання шлюбу, ОСОБА_2 не оскаржувала правочин щодо відчуження спірного рухомого майна з тих підстав, що майно відчужено без її згоди. Отже, за наявності факту перебування сторін у шлюбі та відсутності доказів використання коштів від продажу спільного майна не в інтересах сім`ї, вважається, що укладений одним із подружжя договір був в інтересах сім`ї.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 08 серпня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький