Головуючий у суді першої інстанції В.О. Волошин
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

13 серпня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Комар Л.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг

військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року, ухваленеу складі судді В.О. Волошина в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» в якому просила суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 39к від 27 квітня 2022, в частині призупинення дії трудового договору з 28 квітня 2022р. з нею, провідним спеціалістом Управління роботи з персоналом Державної компанії «Укрспецекспорт», яку включено до Списку працівників Державної компанії «Укрспецекспорт», дія трудових договорів яких призупиняється з 28 квітня 2022 року до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень ст. 13 Закону України від 15 березня 2022року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (додаток 4 до наказу Державної компанії «Укрспецекспорт» «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 39к від 27 квітня 2022р.); зобов`язати відповідача поновити з 28 квітня 2022р. дію трудового договору з позивачкою, провідним спеціалістом Управління роботи з персоналом Державної компанії «Укрспецекспорт», з якою було призупинено дію трудового договору на підставі наказу Державної компанії «Укрспецекспорт» «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 39 к від 27 квітня 2022р.; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) за період з 28 квітня 2022р. по 07 лютого 2023р. у розмірі 374773,98 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію за 10 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 жовтня 2021р. по 30 вересня 2022р. у розмірі 11 786,20 грн. та грошову компенсацію за 9 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 жовтня 2022 року по 07 лютого 2023р. у розмірі 10 607,58 грн. Крім того ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та судові витрати на професійну правничу допомогу; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення дії трудового договору з позивачкою та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді провідного спеціаліста Управління роботи з персоналом.

27 квітня 2022 року відповідачем було видано наказ № 39 к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого посаду, яку обіймала позивачка було включено до Списку працівників відповідача, дія трудових договорів яких призупиняється з 28 квітня 2022р. до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. В подальшому, 06 лютого 2023 року відповідачем було видано наказ № 114-к «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого позивачку було звільнено з роботи 07 лютого 2023р., на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На думку позивача, зазначений вище наказ відповідача за № 39 к від 27 квітня 2022р., є незаконним, оскільки відповідачем, як роботодавцем не було враховано, що головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем працівнику роботи та неможливість працівника виконувати відповідну роботу. Разом з тим, підприємство здійснювало свою господарську діяльність, і призупинення дії трудового договору було здійснено вибірково лише з певною кількістю працівників, при цьому згідно п. 6 оспорюваного наказу № 39 к вбачається, що частина працівників Управління роботи з персоналом, в якому працювала позивачка, були забезпечені роботою. Проте, відповідачем не було враховано, що позивачка повідомляла відповідача про можливість її роботи віддалено (дистанційно) та ніколи не зверталася до відповідача з заявою про призупинення їй трудового договору.

Також, на думку ОСОБА_1 , при звільнені її з роботи, відповідачем, не було проведено остаточного розрахунку з нею, в повному обсязі, а саме не сплачено компенсацію за невикористані дні відпустки за періоди роботи з 01 жовтня 2021р. по 30 вересня 2022р., з 01 жовтня 2022р. по 07 лютого 2023р., що є порушенням положень ст. 116 КЗпП України.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх порушених прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» про визнання наказу незаконним та його скасування; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що право роботодавця на призупинення трудового договору не є абсолютним та не може реалізовуватися ним в одноособовому порядку. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу.

Зауважує, що суду при ухваленні рішення необхідно було встановити, чи існували на час видачі оскаржуваного наказу обставини, які виключають можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки передбачені трудовим договором.

На думку апелянта, матеріалами справи достеменно підтверджено, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем, так і на час розгляду справи ДК «Укрспецекспорт» не припиняло своєї роботи та продовжувало здійснювати свій основний вид діяльності - експорт та імпорт озброєння, боєприпасів, військової техніки і спеціальних комплектуючих виробів для їх виробництва, вибухових речовин, робіт і послуг військового та спеціального призначення.

Відповідно до листа ДК «Укрспецекспорт» від 07.03.2023 №USE-13.1-2096 станом на 27.04.2022 загальна чисельність працівників ДК «Укрспецекспорт» згідно зі штатним розписом становила 458 чоловік, із них трудові договори були призупинені лише щодо 74 працівників.

Поряд з цим, з вказаного вище листа, а також з додатків до оскаржуваного наказу від 27.04.2022 вбачається, що в Управлінні роботи з персоналом дія трудових договорів була призупинена не з усіма працівниками, а лише з частиною працівників (3 працівники управління були забезпечені роботою).

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що суд не надав належної оцінки тій обставині, що з матеріалів справи неможливо встановити неможливість відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу. Оскаржуваний наказ від 27.04.2022 не містить взагалі причини призупинення дії трудового договору з позивачем, а також не містить будь-якого обґрунтування у чому саме полягає неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки.

Відповідачем Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», через свого представника Клименка А.Р. подано відзив на апеляційну скаргу.

Представник зазначає, що твердження позивача у апеляційній скарзі про абсолютну неможливість надання та виконання роботи як обов`язкову умову призупинення дії трудового договору не ґрунтується на положеннях Закону 2136-ІХ.

З 24.02.2022, після початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, діяльність відповідача у сфері експорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, яка була основним джерелом доходів відповідача, фактично повністю зупинена.

Державною службою експортного контролю України були скасовані усі дозволи на експорт продукції військового призначення.

Зауважує, що за результатами розгляду пропозицій начальника управління роботи з персоналом наказом від 26.11.2022 № 115-Ш штатний розпис відповідача було скорочено більше, ніж на 40 %, в тому числі було скорочено і посаду позивача.

Таким чином, наявні у позовній заяві твердження про нібито наявну у відповідача можливість надати роботу позивачеві та готовність позивача виконувати роботу спростовуються матеріалами справи. Позивач двічі повідомила відповідача про неможливість вийти на роботу (у квітні та у червні 2022 року) та відмовилася від поновлення дії трудового договору.

03.07.2025 ОСОБА_1 , через представника Сироткіну А.О. подано до суду додаткові пояснення у справі.

Зазначає, що Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» за пророблену роботу контракту (супровід) отримується прибуток у вигляді 3 відсотків відповідно п. 49 постанови Кабінету міністрів України від 03.03.2021 року № 363. Апелянт зауважє, що суми контрактів є досить суттєвими.

Також представником заявлено вимогу щодо відшкодування позивачу судових витрат у справі.

Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» 25.07.2028 подано до суду додаткові пояснення у справі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Сироткіна А.О., яка брала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» Клименко А.Р. проти доводів апеляційної скарги заперечив, рішення суду просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позивач ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Суд апеляційної інстанції, на підставі положень частини другої статті 372 ЦПК України вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Сироткіної А.О., яка брала участь у розгляді справи за допомогою відеоконференцзв`язку, представника відповідача Клименка А.О. , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», працюючи на посаді провідного спеціаліста Управління роботи з персоналом відповідача.

Наказом відповідача № 39 к від 27 квітня 2022 року було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , як провідним спеціалістом Управління роботи з персоналом відповідача, з 28 квітня 2022 року до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З 28.04.2022 року позивачка не працювала на підприємстві, а 06 лютого 2023 відповідачем було видано наказ № 114-к «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого позивачку було звільнено з роботи 07 лютого 2023р., на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення з роботи позивачкою не оскаржується.

Згідно службової записки начальника Відділу роботи з персоналом Гарбара Г. (а.с. 151, 152), та службової записки начальника Управління безпеки відповідача Бондаренка С. (а.с. 153, 154 т. 1) на ім`я Заступника генерального директора - директора юридичного департаменту слідує, що напередодні видання оспорюваного наказу № 39 к, ОСОБА_1 в телефонній розмові з начальником Управління роботи з персоналом повідомила, що вона за сімейними обставинами не може приступити до виконання своїх посадових обов`язків на робочому місці, і не може їх виконувати дистанційно, у зв`язку з відсутністю технічних можливостей. Крім того, 23 або 24 червня 2022р. позивачці ОСОБА_1 було запропоновано поновити дію призупиненого трудового договору за умови її виходу на робоче місце на підприємстві, однак позивачка повідомила в телефонній розмові з начальником Управління роботи з персоналом, що відмовляється від поновлення дії трудового договору через неможливість виконувати свої обов`язки на робочому місці, так як перебуває в іншому населеному пункті.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ, який оскаржує позивачка, був виданий відповідачем у відповідності до вимог закону і будь - яких порушень трудових прав ОСОБА_1 підприємством допущено не було. Крім того суд дійшов висновку про те, що при звільненні позивачки з роботи відповідач сплатив їй компенсацію за невикористану відпустку у повному обсязі, судом не встановлено, недотримання стороною відповідача при звільненні позивачки з роботи положень ст. 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб.

В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, і на час ухвалення рішення суду по даній справі воєнний стан продовжував діяти.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2022р. за № 237 «Деякі питання діяльності Державного концерну «Укроборонпром» було постановлено виключити зі складу Державного концерну «Укроборонпром» відповідача та передати до сфери управління Міністерства оборони України.

21 березня 2022 року відповідачем був виданий наказ № 51 «Про особливості роботи Державної компанії «Укрспецекспорт» в умовах дії воєнного стану», відповідно до п. 7.2 якого було зобов`язано керівників структурних підрозділів у строк до 25 квітня 2022р. подати до управління роботи з персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників відповідно до статей 34 та 113 КЗпП України; було зобов`язано управління роботи з персоналом на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів у строк до 27 квітня 2022р. підготувати та подати на розгляд та затвердження проекти відповідних наказів (п. 8 наказу).

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції України.

Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст. 43 Конституцією України.

Як визначено п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) він визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

На думку колегії суддів, позивач помилково стверджує, що «Відповідач в ході розгляду справи не довів з прив`язкою до конкретних посадових обов`язків Позивача неможливість обох сторін трудових відносин виконання обов`язків, передбачених посадовою інструкцією Позивача».

Таке тлумачення ст. 13 Закону жодним чином не ґрунтується на тексті вказаної правової норми.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що у частині 2 вказаної статті Закону № 2136-ІХ вказано, що наказ про призупинення дії трудового договору повинен містити кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові, інші персональні дані відповідних працівників.

Таким чином, законодавець прямо передбачив, що призупинення дії трудового договору може відбуватись не стосовно всього персоналу, а відносно конкретних працівників (наведених у відповідному переліку).

А відтак, твердження у апеляційній скарзі про абсолютну неможливість надання та виконання роботи як обов`язкову умову призупинення дії трудового договору не ґрунтується на положеннях Закону № 2136-ІХ.

Стаття 13 Закону 2136-ІХ не ставить призупинення дії трудового договору як в залежність від зупинення роботи підприємства в цілому, знищення його виробничих та організаційних потужностей, так і в залежність від можливості чи неможливості виконання робіт іншими працівниками підприємства, зокрема, й в тому ж структурному підрозділі.

При цьому умовами такого призупинення на тлі російської збройної агресії проти України є неможливість надання та виконання певної роботи (неможливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором).

Таким чином, підставами для призупинення дії трудового договору відповідно до ст. 13 Закону 2136-ІХ може бути не лише абсолютна непрацездатність підприємства через його руйнування чи руйнування частини його інфраструктури, а й інші, викликані збройною агресією, фактичні та економічні чинники, які не дозволяють забезпечити працівника роботою, яку він виконував раніше, наприклад: скорочення замовлень чи обсягу послуг, які надаються підприємством, суттєве зниження доходів підприємства, неможливість виконання роботодавцем перед працівником зобов`язань з виплати заробітної плати та страхових внесків тощо.

Щодо твердження апелянта, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , так і на час розгляду справи Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» не припиняло своєї роботи та продовжувало здійснювати свій основний вид діяльності, колегія суддів зазначає наступне.

З 2011 року, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 № 1221 «Про утворення Державного концерну «Укроборонпром», Закону України від 16.06.2011 № 3531-VI «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно- промисловому комплексі» та постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 № 993 «Деякі, питання Державного концерну «Укроборонпром», відповідач був включений до переліку державних підприємств - учасників Державного концерну «Укроборонпром».

24.02.2022, у зв`язку з початком повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 (з подальшими змінами та доповненнями) в У країні введено воєнний стан, який триває і досі.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2022 № 237 «Деякі питання діяльності Державного концерну «Укроборонпром» постановлено виключити зі складу Державного концерну «Укроборонпром» Державну компанію «Укрспецекспорт» (код згідно з ) та передати її до сфери управління - Міністерства оборони України.

14.07.2022 наказом Міністерства оборони України від 14.07.2022 № 187 було затверджено нову редакцію статуту відповідача. Відповідно до пункту 1.1 Статуту, Державна компанія «Укрспецекспорт» є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності та перебуває у сфері управління Міністерства оборони України.

Згідно з пунктом 2.1 Статуту відповідач створений з метою одержання прибутку від здійснення діяльності експорту та імпорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, які підлягають експортному контролю, а також товарів, які містять відомості, що становлять державну таємницю, підвищення ефективності використання і розвитку експортного потенціалу підприємств оборонно-промислового комплексу та розширення міжнародного співробітництва у військово-технічній сфері.

У новій редакції Статуту на відповідача покладаються, зокрема, такі завдання:

- здійснення діяльності з експорту та імпорту озброєння, боєприпасів, військової техніки і спеціальних комплектуючих виробів для їх виробництва, вибухових речовин, робіт і послуг військового та спеціального призначення;

- сприяння нарощуванню ефективності використання і розвитку експортного, виробничого та науково-технічного потенціалу вітчизняних підприємств, насамперед оборонно-промислового комплексу;

- освоєння міжнародних ринків озброєння, військової та спеціальної техніки, проведення маркетингових досліджень, у тому числі із залученням на договірній основі' представників інших підприємств і організацій;

- реалізація військового майна відповідно до укладених з Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють управління військовими формуваннями, а також підприємствами, організаціями, у тому числі й нерезидентами, договорів купівлі-продажу. комісії, консигнації, спільної діяльності, міни, бартеру, поставки, товарного кредиту та інших цивільно- правових договорів.

Згідно з пунктом 2.3 Статуту предметом діяльності відповідача, зокрема, є:

- здійснення на комерційній основі операцій з. експорту, імпорту та реалізації на внутрішньому ринку продукції, технологій і послуг військового призначення та подвійного використання, в тому числі озброєння, боєприпасів, військової та спеціальної техніки, комплектуючих виробів до неї, вибухових речовин, інших товарів, які можуть використовуватися для створення та виробництва озброєння, військової та спеціальної техніки і підлягають експортному контролю, а також товарів, які містять відомості, що становлять державну таємницю;

- участь у науково-дослідних та дослідно-конструкторських роботах з метою удосконалення існуючої, створення та виробництва нової продукції військового призначення та подвійного використання;

- сприяння розробленню та впровадженню у виробництво новітніх досягнень науки і техніки, прогресивних технологій;

- провадження інвестиційної діяльності за рахунок власних і залучених коштів;

- надання послуг з ремонту і технічного обслуговування озброєння та військової техніки;

- розроблення, виготовлення, реалізація, ремонт, модернізація та утилізація озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї;

- виробництво та ремонт вогнепальної зброї невійськового призначення і боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівля вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польо ту кулі понад 100 метрів на секунду.

Відповідно до п. 9.1 Статуту господарська діяльність відповідача провадиться відповідно до законодавства України з метою одержання прибутку та ґрунтується на принципах самоокупності та самофінансування. Основним показником фінансових результатів господарської діяльності відповідача є прибуток.

Згідно з п. 9.2 Статуту використання прибутку відповідача здійснюється відповідно до затвердженого фінансового плану відповідача з урахуванням вимог Господарського кодексу України та норм чинного законодавства України.

Відповідно до п. 9.3 Статуту у фінансовому плані відповідача затверджуються суми коштів, які спрямовуються державі, як власнику і зараховуються до державного бюджету. Згідно з п. 9.4 Статуту складення, затвердження та контроль за виконанням фінансового плану Відповідача здійснюються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 9.5 Статуту відповідач відраховує та сплачує до державного бюджету частину прибутку відповідно до порядку та нормативу, визначених законодавством.

Таким чином, фінансова діяльність відповідача спрямована на забезпечення систематичного надходження й ефективного використання фінансових ресурсів, дотримання розрахункової і кредитної дисципліни, досягнення раціонального співвідношення власних і залучених коштів, фінансової стійкості з метою ефективного функціонування підприємства.

З 24.02.2022, після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, діяльність відповідача у сфері експорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, яка була основним джерелом доходів відповідача, фактично повністю зупинена.

Державною службою експортного контролю України були скасовані усі дозволи на експорт продукції військового призначення.

Натомість, в сьогоднішніх умовах повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України Міністерством оборони України покладено на відповідача виконання завдань щодо забезпечення закупівель для Збройних Сил України та інших військових формувань сучасного озброєння та військової техніки з метою забезпечення національної безпеки і оборони держави.

На виконання вказаних завдань відповідач бере участь у виконанні державного оборонного замовлення з імпорту озброєння, військової і спеціальної техніки, іншої продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, як безпосередній виконавець державних контрактів, так і є стороною у зобов`язаннях, укладених на виконання державного оборонного замовлення.

Згідно з п. 49 Порядку планування, формування, особливості розміщення, коригування оборонних закупівель, здійснення контролю та звітування про їх виконання, а також оприлюднення інформації про оборонні закупівлі, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2021 № 363, у разі здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг оборонного призначення за імпортом через вітчизняних суб`єктів господарювання, яким в установленому порядку надані повноваження щодо здійснення імпорту відповідних видів товарів, робіт і послуг' оборонного призначення, в тому числі із залученням кредитів під державні гарантії для фінансування програм, пов`язаних з підвищенням ' обороноздатності і безпеки держави, прибуток (постачальницька винагорода) становить не більше 3 відсотків вартості товарів, робіт і послуг оборонного призначення за зовнішньоекономічним договором (контрактом).

В силу зазначених вище об`єктивних чинників, на даний час діяльність відповідача спрямована в першу чергу на укріплення обороноздатності держави, а не на отримання значного прибутку.

21.03.2022 відповідачем був виданий наказ № 51 про особливості його роботи в умовах воєнного стану.

Цим наказом:

1) Змінювалися робочі місця більшості співробітників відповідача (п. 2);

2) Спрощувалася система документообігу (п. 3, 6);

3) Було зобов`язано керівників структурних підрозділів у строк до 25.04.2022 подати до управління роботи з персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників відповідно до статей 34 та 113 КЗпП України (п. 7.2);

4) Було зобов`язано управління роботи з персоналом на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів у строк до 27.04.2022 підготувати та подати на розгляд та затвердження проекти відповідних наказів (п. 8).

На підставі пропозицій керівників структурних підрозділів наказом відповідача № 39- к від 27.04.2022 було призупинено дію трудових договорів із 74 працівниками, в тому числі і з позивачкою.

Пунктом 5.2 вказаного наказу відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудових договорів було покладено на державу, що здійснює військову агресію проти України.

За результатами розгляду пропозицій начальника управління роботи з персоналом наказом від 26.11.2022 № 115-ШР штатний розпис відповідача було скорочено більше, ніж на 40 %, в тому числі було скорочено і посаду Позивача.

Таким чином, наявні у позовній заяві твердження про нібито наявну у відповідача можливість надати роботу позивачеві та готовність позивача виконувати роботу спростовуються матеріалами справи. Позивач двічі повідомила відповідальних працівників підприємства про неможливість вийти на роботу (у квітні та у червні 2022 року) та відмовилася від поновлення дії трудового договору. До моменту звернення з позовом до суду, позивач не повідомляла відповідача про те, що вона не погоджується з тим, що трудові відносини з нею призупинені і що вона бажає працювати на своєму робочому місті та виконувати повноцінно свої посадові обов`язки. Крім того, судом встановлено, що позивач не перебувала у місті Києві, а знаходилась поза його межами, здійснювала догляд за своєю матір'ю. У відповідача була відсутньою можливість роботи працівників відділу Управління роботи з персоналом в режимі онлайн. Працівники даного Управління працювали безпосередньо на своїх робочих місцях, що відмовилась робити відповідачка, а тому трудові відносини з нею було призупинено законно та обґрунтовано. Підстав вважати, що позивач перебувала у вимушеному прогулі не існує, як не існує і підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за період, коли позивач не працювала. Позивачем не доведено суду, що відповідачем не сплачено їй компенсацію за невикористану відпустку, оскільки при звільненні ОСОБА_1 з роботи, відповідач провів з нею остаточний розрахунок та виплатив компенсацію за невикористану відпустку.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судом під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як не допущено і порушень норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідні доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_1 з ухваленим судовим рішенням, а тому відхиляються апеляційним судом.

Таким чином суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору суд відносить на рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору у відповідності до вимог закону, а підстав для стягнення з відповідача судового збору не існує.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 20 серпня 2025 року

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна