ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 214/8760/24

провадження № 61-5110св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції

у Дніпропетровській області на рішення Саксаганського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року у складі судді Ковтун Н. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 березня

2025 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Позовна заява мотивована тим, що з 07 листопада 2015 року працював

у Головному управлінні Національної поліції у Дніпропетровській області.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 13 липня 2020 року №190 о/с його було звільнено з роботи відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 12 травня

2021 року його позов до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 13 липня 2020 року

№ 190 о/с «По особовому складу». Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області поновити його на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Інгулецького відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 липня 2020 року по 12 травня 2021 року (справа № 160/9423/20).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року скасовано у частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 липня 2020 року по 12 травня 2021 року та прийнято у цій частині нову постанову, якою стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 липня 2020 року по 12 травня 2021 року у розмірі 104 486, 52 грн. У іншій частині судове рішення залишено без змін.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 24 листопада 2021 року № 7220/с його поновлено на службі у поліції, що підтверджується записом № 7 у його трудовій книжці.

Вказував, що відповідачем йому було завдано моральну шкоду під час незаконного звільнення, так як з вини роботодавця він перебував у вимушеному прогулі з 13 липня 2020 року по 24 листопада 2021 року. Також він був змушений звернутись за допомогою до адвоката про надання правничої допомоги.

Позивач вважав, що глибину спричинених і пережитих моральних, й через них фізичних страждань, яких він зазнав через незаконні дії відповідача, і відповідно до них ступінь причиненої моральної шкоди, неможливо об`єктивно оцінити сторонній, навіть фаховій людині, яка не зазнала та не відчула на собі наслідків такої шкоди. Він був позбавлений можливості задовольняти базові людські потреби у харчуванні, отримання гідних житлових умов, лікуванні і забезпеченні себе ліками. Вказане негативно вплинуло на взаємодію з оточуючим середовищем, спілкування з близькими, друзями, здатність створити нові відносини і сім`ю, гідні умови для свого існування. Він не міг вести звичний спосіб життя, втратив повагу друзів та родичів.

Компенсацію за час вимушеного прогулу відповідно судового рішення

від 16 листопада 2021 року у розмірі середнього заробітку у сумі - 104 486,52 грн йому було сплачено за період з 13 липня 2020 року по 12 травня 2021 року, проте вимушений прогул з вини відповідача тривав значно довше, а саме до дня поновлення його на посаді - 24 листопада 2021 року.

Таким чином, позивач уважав, що його звільнення та тривале поновлення його на службі в поліції, протягом якого він не мав можливості вести звичний спосіб життя, завдало йому душевних страждань, призвело до погіршення самопочуття,

що спричинило моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 355 874,16 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на його користь моральну шкоду у розмірі 355 874,16 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 70 000 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір у розмірі 1 112,20 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 грн.

Суд першої інстанції, враховавши, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства України, а наказ про звільнення був прийнятий Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, як відшкодування понесених ним втрат немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку з посяганням на його трудові права та інтереси, порушенням нормального способу та укладу свого життя і необхідністю докладання суттєвих додаткових зусиль для відновлення попереднього стану. Виходячи із принципу розумності та справедливості, районний суд вважав за необхідне частково задовольнити вимоги ОСОБА_1 шляхом стягнення на відшкодування завданої йому моральної шкоди

із Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області

у розмірі 70 000 грн, а не 355 874,16 грн, як просив позивач.

Враховуючи наявність підстав для зменшення розміру суми судових витрат, суд стягнув з відповідача 2 500 грн у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, оскільки позовні вимоги задоволено. Вважав такий розмір судових витрат пропорційним, розумним та справедливим.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області залишено без задоволення. Рішення Саксаганського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував обставини справи, ступінь вини Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, роз`яснення, надані судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», норми статті 23 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що сума 70 000 грн буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди.

Враховуючи, складність справи, виконані адвокатом роботи під час розгляду справи у суді, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2 500 грн, що є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, у зв`язку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, з підстав, передбачених пунктами 1, 4, частини другої статті 389 ЦПК України

у вищевказаній справі. Витребувано матеріали з суду першої інстанції.

У червні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків щодо наявності правомірних підстав про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем не доведено наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із бездіяльністю відповідача, зокрема відсутні належні та допустимі докази на підтвердження існування моральних страждань у визначеному позивачем розмірі. Судами

не враховано, що сам факт незаконного звільнення зі служби в поліції та його поновлення на службі, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Порушення трудових прав особи не свідчить про завдання моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо. Наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй завдано моральну шкоду.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то висновки судів першої

та апеляційної інстанцій не є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Управління посилалось на практику Верховного Суду що вирішення спорів про відшкодування моральної шкоди.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 13 липня 2020 року №190 о/с ОСОБА_1 було звільнено з роботи відповідно пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 12 травня

2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 13 липня 2020 року № 190 о/с «По особовому складу». Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Інгулецького відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції

в Дніпропетровській області.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на ОСОБА_1 користь середній заробіток за час вимушеного прогулу

з 13 липня 2020 року по 12 травня 2021 року (справа № 160/9423/20).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року скасовано у частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 липня 2020 року по 12 травня 2021 року та прийнято у цій частині нову постанову, якою стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 липня 2020 року по 12 травня 2021 року у розмірі

104 486, 52 грн. У іншій частині судове рішення залишено без змін.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 24 листопада 2021 року № 7220/с ОСОБА_1 поновлено на службі у поліції, що підтверджується записом № 7 трудовій книжці ОСОБА_1 (а. с. 20).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тобто підставою для відшкодування моральної шкоди згідно з указаною нормою права є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди,обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників,

а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди,розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судами встановлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства України, а наказ про звільнення був прийнятий Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області, що встановлено судовим рішення у справі № № 160/9423/20. Тому цей факт не підлягає доведенню (частина четверта статті 82 ЦПК України).

З урахуванням обставин справи, які правильно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано стягнуто моральну шкоду з роботодавця на користь ОСОБА_1 у розмірі 70 000 грн. При цьому судами ураховано засади розумності та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суди врахували обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер майнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Зазначені висновки судів не підлягають переоцінці Верховним Судом, оскільки це виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, суди вірно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.

За встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновками, викладеними у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Щодо судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги -це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16 (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є сталою й незмінною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надано суду копію ордера на надання правничої (правової) допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, квитанцію

від 04 жовтня 2024 року № 456630 на суму 50 000 грн (а.с.9, 10, 11).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження

№ 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме:

як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами

у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши клопотання відповідача, в якому заперечував проти задоволення стягнення правничої допомоги у розмірі 50 000 грн, надав належну правову оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу, правильно застосував відповідні норми ЦПК України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», урахував судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

При цьому, суд першої інстанції, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), дійшов обґрунтованого висновку про часткове стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн.

Верховний Суд погоджується з такими висновком суду першої інстанції, який був предметом перегляду у суді апеляційної інстанції.

По суті доводи заявника зводяться до власного тлумачення норм процесуального права, що не може бути правовою підставою для скасування судового рішення у частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд звертає увагу на те, що у резолютивні частині рішення суду першої інстанції помилково зазначено про стягнення з відповідача на користь держави витрат на правову допомогу у розмірі 2 500 грн, які понесені позивачем. Однак, ця обставина не є підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень і може бути усунута шляхом виправлення описки у порядку, передбаченому статтею 269 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції

у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць