СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/1065/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Олійникової Н.О., за участю позивачки, ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача, адвоката Якименка М.М., представника третьої особи Гуценко О.А., розглянувши в підготовчому засіданні клопотання відповідача, ОСОБА_2 , про витребування доказів в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав.

04 лютого 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, розпочав підготовче провадження у справі.

13 серпня 2025 року в підготовчому засіданні відповідач заявив клопотання про витребування у позивачки, ОСОБА_1 , інформації про місце перебування малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивував клопотання тим, що матеріали справи не містять доказів місця перебування дитини. Зокрема, невідомо, чи жива дитина, чи перебуває вона постійно з позивачкою, в якій країні вона знаходиться, чи забезпечені її життєві потреби (житло, навчання, медична допомога тощо).

З урахуванням викладеного, просив зобов`язати позивачку надати інформацію про місце перебування дитини та забезпеченню нею її потреб з наданням доказів на підтвердження зазначених обставин.

У підготовчому засіданні представник відповідача, адвокат Якименко М.М., клопотання підтримав, просив його задовольнити. Наполягав, що відсутність відомостей про місце перебування дитини та її стан перешкоджає подальшому розгляду справи. Натомість установлення місця перебування дитини, підтвердження інформації, що вона жива і забезпечена всім необхідним для її гармонійного розвитку, свідчитиме про наявність предмета спору в цій справі.

У підготовчому засіданні позивачка проти задоволення клопотання заперечила. Зазначила, що повноваження встановлювати місце перебування дитини під час розгляду цієї справи мають орган опіки та піклування, а не суд. Окрім того, акцентувала, що стосовно відповідача виданий обмежувальний, який продовжує діяти. Відтак розкриття інформації щодо місця перебування дитини ставить під загрозу безпеку дитини та суперечить її інтересам.

Представник Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації Гуценко О.А. клопотання підтримала. Пояснила, що встановлення місця перебування дитини необхідне для виконання ухвали суду про витребування висновку про доцільність/недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Вислухавши учасників справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 Сімейного кодексу України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При цьому для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки та врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частини 1-3 статті 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Системне тлумачення наведених норм свідчить, що клопотання про витребування доказів може бути задоволене за сукупності таких умов:

1) учасник справи не може самостійно надати доказ;

2) учасник справи вжив усіх можливих заходів для самостійного отримання доказу;

3) з достатнім ступенем вірогідності відомо, у кого цей доказ перебуває;

4) такий доказ підтверджує обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Предметом позову в цій справі є вимога про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як на підставу позову ОСОБА_1 ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Отже, дослідженню та оцінці в межах цієї справи підлягають обставини виконання батьківських обов`язків відповідачем. Зокрема, суд має встановити, чи свідомо відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

Обставини виконання своїх батьківських обов`язків позивачкою до предмета доказування в цій справі не входять.

Доводи відповідача та його представника щодо необхідності з`ясування питання, чи жива дитина, суд відхиляє. Для приватного права характерною є презумпція добросовісності дій учасників правовідносин. Тобто дії учасників приватноправових, зокрема сімейних, відносин вважаються добросовісними допоки не будуть надані докази протилежного.

У справі, що розглядається, станом на день розгляду клопотання були проведені три підготовчі засідання (з урахуванням засідання 13 серпня 2025 року). В усіх підготовчих засіданнях позивачка брала особисту участь. Про смерть дитини позивачка не повідомляла.

Отже, за умови, коли мати дитини не стверджує, що дитина не є живою, встановлення цієї обставини на вимогу суду порушуватиме презумпцію добросовісності та суперечитиме моральним засадам суспільства.

З огляду на викладене, в задоволенні клопотання суд відмовляє.

Водночас аргументи позивачки стосовно дії щодо відповідача обмежувального припису суд визнає юридично неспроможними, з огляду на таке.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про видачу або продовження обмежувального припису.

Системне тлумачення наведених норм дозволяє виснувати, що:

- процесуальний закон імперативно встановлює, що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню;

- відсутність у рішенні суду вказівки на його негайне виконання порядок виконання такого рішення не змінює;

- строк дії обмежувального припису починає свій перебіг з дня ухвалення судового рішення про видачу (продовження) обмежувального припису.

У справі, що розглядається:

- 14 січня 2025 року Шевченківський районний суд міста Києва видав щодо ОСОБА_2 обмежувальний припис строком на шість місяців; установив такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та поклав на нього такі обов`язки: заборонив наближатися на 100 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також до будь-якого іншого місця перебування постраждалих осіб; заборонив особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_3 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

- у резолютивній частині рішення відсутня вказівка на його негайне виконання;

- 20 березня 2025 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, якою вказане рішення залишив без змін.

З урахуванням викладеного, строк дії обмежувального припису розпочав свій перебіг 14 січня 2025 року і завершився 14 липня 2025 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 83, 84, 258-261, 353ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання відповідача, ОСОБА_2 , про витребування доказів відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повна ухвала суду складена 15 серпня 2025 року.

Суддя Ю.В. Кравченко