ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/352/23Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/693/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретаря судового засідання Гичко К.С.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта Покотила Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/352/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2024 року, ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дати складення повного тексту не зазначено, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у побаченнях з дитиною та встановлення способу участі у вихованні дитини,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка не надає йому можливості бачитися з сином Захаром та чинить перешкоди у їх спілкуванні. З цих підстав, уточнивши позовні вимоги, просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4 щодо участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_5 та встановити наступний спосіб участі у вихованні сина: незалежно від періоду, батько має право на необмежене спілкування особисто з сином засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет за допомогою месенджерів «Skype», «Viber», «Telegram», «WhatsApp», «Signal», «FacеTime» та інших відповідних технічних програм, з урахуванням режиму дня дитини;

- зобов`язати ОСОБА_1 надати ОСОБА_4 інформацію про наявні засоби зв`язку (номери телефону, месенджерів тощо) ОСОБА_5 для спілкування батька з сином та повідомляти ОСОБА_4 про зміну засобів зв`язку ОСОБА_5 необхідних для спілкування батька з сином;

- встановити наступні способи участі батька у вихованні сина:

- субота з 10:00 до 17:00 год неділі за місцем проживання сина та/або в місцях сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;

- вівторок та четвер з 16:00 до 20:00 год за місцем проживання сина та/або в місцях сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;

- перебування сина разом з батьком половину літніх шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку батька у санаторно-курортних закладах, та інших місцях оздоровлення;

- перебування сина разом з батьком половину зимових шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку батька у санаторно-курортних закладах, та інших місцях оздоровлення;

- побачення мають відбуватися без участі матері, ОСОБА_1 .

Заочним рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.01.2024 позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4 у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено наступний порядок участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

1) незалежно від періоду, батько має право на необмежене спілкування особисто з сином засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет за допомогою месенджерів «Skype», «Viber», «Telegram», «WhatsApp», «Signal», «FacеTime» та інших відповідних технічних програм, з урахуванням режиму дня дитини;

2) зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_4 інформацію про наявні засоби зв`язку (номери телефону, месенджерів тощо) ОСОБА_5 для спілкування батька з сином та повідомляти ОСОБА_4 про зміну засобів зв`язку ОСОБА_5 необхідних для спілкування батька з сином;

3) встановлено наступні способи участі батька у вихованні сина:

- субота з 10:00 до 17:00 год неділі за місцем проживання сина та/або в місцях сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;

- вівторок та четвер з 16:00 до 20:00 год за місцем проживання сина та/або в місцях сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;

- перебування сина разом з батьком половину літніх шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку батька у санаторно-курортних закладах, та інших місцях оздоровлення;

- перебування сина разом з батьком половину зимових шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку батька у санаторно-курортних закладах, та інших місцях оздоровлення.

Побачення повинні відбуватися без присутності матері за згодою дитини.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду, оскільки вважає, що судом було допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема вважає, що судом першої інстанції було порушено норми ст.185 ЦПК України, оскільки після залишення позовної заяви ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 10.01.2023 без руху та надання останньому строку на усунення недоліків десять днів, позивач усунув такі лише 24.02.2023.

Також вказує, що оскільки позивач двічі поспіль не з`явився в судове засідання, суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду на підставі ст.257 ЦПК України.

Крім того вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки подана позивачем заява про зміну предмету позову не була прийнята судом і з даного процесуального питання жодна ухвала (у тому числі протокольна) судом не постановлялась, як і не надавався час іншим учасникам справи для надання своїх пояснень, доводів, заперечень чи доказів щодо зміненого предмету позову (змінених позовних вимог), а тому суд повинен був ухвалити рішення з урахуванням первинних позовних вимог, а не змінених.

Також вказує, що право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її виховання виникає виключно у випадку наявності рішення органу опіки та піклування, яке не виконується тим з батьків, з ким проживає дитина і лише у випадку невиконання такого рішення способи участі одного з батьків у вихованні дитини може визначити суд. Однак, як вбачається із позовної заяви, поданої представником позивача засобами поштового зв`язку, до неї було долучено виключно один документ ордер адвоката Матуса Т.А., а тому у позивача було відсутнім право на звернення до суду з даним позовом, передбачене статтею 159 СК України, що виключало можливість задоволення позову.

Крім того зазначає, що в матеріалах справи відсутні рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/3240/22, а також свідоцтва про народження дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на які зіслався суд при встановленні даних обставин. Поряд з цим, вказує, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч.5 ст.177 ЦПК України). Проте, позивачем при поданні позовної заяви вказаного зроблено не було, що було встановлено судом в ухвалі від 10.01.2024 року про залишення позовної заяви без руху.

Вказує, що фактично оскаржуване рішення було прийнято на підставі єдиного доказу Висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради щодо встановлення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1270 від 18.10.2023, який є неповним та необґрунтованим.

Зазначає, що позивач мав і має у своєму розпорядженні інформацію про усі наявні засоби зв`язку ОСОБА_5 , ніколи не був обмежений у вільному спілкуванні з дитиною, у тому числі шляхом здійснення аудіо та відеодзвінків у месенджері «Viber», а тому між сторонами ніколи не існувало спору з приводу спілкування ОСОБА_4 з його сином ОСОБА_5 , і відповідач ніколи не чинила перешкоди у такому спілкуванні.

Крім того, обставини щодо відсутності перешкод у вільному спілкуванні з батьком міг би підтвердити безпосередньо і сам ОСОБА_5 , думка якого при вирішенні даного спору не з`ясовувалась, в тому числі шляхом проведення відеоконференції за участі ОСОБА_5 .

Вказує, що посилання у Висновку на те, що мати дитини була належним чином повідомлена, однак, на засідання комісії не з`явилась та не повідомила про причини своєї відсутності, не відповідає дійсності, оскільки відповідачка перебувала за межами України, де перебуває і на даний час.

З метою витребування документів, які підтверджують належне повідомлення ОСОБА_1 , про яке вказано у Висновку органу опіки та піклування щодо встановлення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1270 від 18.10.2023, представником відповідача 08.05.2025 до Тернопільської міської ради було подано адвокатський запит за вих. №84 від 07.05.2025, відповіді на який на момент подання апеляційної скарги не отримано.

Також зауважує, що фактичне місце проживання відповідачки в США, її актуальний номер телефону завжди були відомі позивачу, який не надав ці відомості ні суду, ні органу опіки і піклування, що врешті й призвело до неповідомлення відповідачки про розгляд її справи судом та про розгляд питання участі позивача у вихованні сина сторін органом опіки і піклування.

Також, вказує, Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради неодноразово повідомлялось відповідачкою про вчинення протиправних дій ОСОБА_4 як відносно самої відповідачки, так і відносно дітей сторін.

Вказана обставина підтверджується листом-відповіддю Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради від 19.05.2025, з якого вбачається, що за період з 21.04.2020 по 16.05.2025 в управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради громадянка ОСОБА_1 зверталась з приводу наступних питань:

1. Заява від 26.04.2021 №208/24-66 стосовно протиправних дій чоловіка ОСОБА_4 щодо ОСОБА_1 .

2. Заява (пояснення) від 02.11.2021 щодо участі у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (відповідь на заяву чоловіка ОСОБА_4 ).

3. Адвокатський запит Покотило Ю.В. від 02.11.2021 №669/24-66 про надання відомостей стосовно звернень ОСОБА_1 до Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради з приводу протиправної або негативної поведінки відносно неї або її дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , батьком дітей ОСОБА_4 .

4. Заява від 18.03.2022 №96/24-66 з приводу перешкод у вихованні та спілкуванні ОСОБА_1 з малолітніми дітьми, які створює батько дітей ОСОБА_4 , а саме з приводу виїзду батька ОСОБА_4 з дітьми за кордон без дозволу матері ОСОБА_1 .

5. Заява від 10.05.2022 №493/24-64 з проханням вжити заходи для усунення перешкод, які створив батько дітей ОСОБА_4 дітям ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , у можливості вільного використання їхнього постійного місця проживання у АДРЕСА_1 , а також для усунення ОСОБА_1 перешкод у можливості вільного спілкування з дітьми, за місцем постійного проживання дітей.

6. Пояснення ОСОБА_1 від 17.07.2024 №623/24-46 з приводу її належного виконання батьківських обов`язків стосовно дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

З наведених у цьому листі відомостей вбачається, що саме позивач ОСОБА_4 протягом тривалого часу чинив перешкоди відповідачці у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми сторін.

Крім цього, в період з 21.08.2018 до 08.09.2020 через протиправні дії ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_1 , а також дітей сторін, які він вчиняв за місцем їхнього проживання, відповідачка 8 разів була вимушена звертатись до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області.

За результатами її звернень ОСОБА_4 було двічі притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства, а також відкрито кримінальні провадження №0002430 від 21.08.2018, №0001081 від 05.04.2019, №0001081 від 05.04.2019, №0003319 від 16.11.2019, №0001483 від 16.06.2020 та №0000326 від 09.09.2020 за фактами спричинення мені тілесних ушкоджень.

Зазначає, що такі дії ОСОБА_4 по відношенню до відповідачки не лише спричинили погіршення стану її здоров`я, а й вкрай негативно відображались на психологічному та емоційному розвитку дітей сторін.

У зв`язку із цим ОСОБА_1 з метою уникнення можливих конфліктів між нею та ОСОБА_4 та реально побоюючись за своє життя та здоров`я, була вимушена переїхати проживати спочатку за іншою адресою, а згодом за межі України.

Також, 24.06.2025 представник ОСОБА_1 адвокат Покотило Ю.В. подав до апеляційного суду копію постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2025 у справі №500/1058/25, якою залишено без змін рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 про визнання протиправними та скасування постанов старшого державного виконавця Тернопільського ВДВС Тернопільської області ЗМУ МЮ Бойко Р.О. щодо накладення штрафу за невиконання і повторне невиконання судового рішення без поважних причин від 22.10.2024 і 04.12.2024 відповідно у виконавчому провадженні № 75369158 та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з відповідачки на користь позивача судового збору у розмірі 1211.20 грн.

Крім того, 28.05.2025 представник ОСОБА_1 адвокат Покотило Ю.В. подав до апеляційного суду клопотання про долучення доказів (супровідних листів) щодо направлення ОСОБА_1 . Тернопільською міською радою повідомлень про засідання комісії з питань захисту прав дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні апелянт та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Інші сторони у справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності інших сторін.

Заслухавши доповідача, апелянта та її представника, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18.03.2019 рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/3240/22.

Від даного шлюбу у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 29.11.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 29.11.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 24.07.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради щодо встановлення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1270 від 18.10.2023, орган опіки і піклування рекомендує ОСОБА_4 здійснювати свою участь у вихованні дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до графіку спілкування, а саме:

1) необмежене спілкування особисто з сином засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет за допомогою месенджерів: «Skype», «Vibеr», «Telegram», «WhatsApp», «Signal», «Facеtimе» та інших відповідних технічних програм, з урахуванням режиму дня дитини;

2) субота з 10:00 до 17:00 год неділі за місцем проживання сина та/або в місцях, сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;

3) вівторок та четвер з 16:00 до 20:00 год за місцем проживання сина та/або в місцях сприятливих для відпочинку та розвитку дитини;

4) перебування сина разом із батьком половину літніх шкільних канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку батька у санаторно-курортних закладах та інших місцях оздоровлення;

5) перебування сина разом із батьком половину зимових шкільний канікул, в тому числі проведення спільного відпочинку батька у санаторно-курортних закладах та інших місцях оздоровлення;

Побачення повинні відбуватися без присутності матері за згодою дитини.

Як вбачається із Висновку, на засіданні комісії батько дитини, ОСОБА_4 , повідомив про те, що бажає встановити порядок участі у вихованні ОСОБА_8 , оскільки після розлучення діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проживають разом із ним. Мати дітей ОСОБА_1 без його згоди поїхала разом із їхнім молодшим сином Захаром у Сполучені Штати Америки та чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_4 проживає разом із дітьми в квартирі, яка складається з чотирьох кімнат загальною площею 121 м.кв., з усіма комунальними зручностями. Для дітей виділено окремі кімнати, ліжко для сну, письмовий стіл, іграшки та одяг відповідного віку.

Мати дитини на засідання комісії не з`явилась та не повідомила про причини своєї відсутності, хоча була належним чином повідомлена.

З матеріалів справи вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває за кордоном разом із матір`ю ОСОБА_1 , у зв`язку з чим думку дитини не вдалось з`ясувати.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між позивачем та відповідачем існує спір щодо участі батька у вихованні сина, і такий спір повинен бути вирішений судом, тому вважав, що позовні вимоги в частині усунення перешкод позивача в спілкуванні та вихованні дитини, та визначення його способу участі у вихованні дитини підлягають до задоволення.

З таким рішенням колегія суддів погоджується.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.2, 6, 7, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ст.142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Положеннями ст.153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Частинами 1, 2 ст.159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Таким чином, при вирішенні даного спору та визначенні відповідності способу захисту права вимогам закону, суд враховує принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та положення ст.159 СК України, згідно з якими право на звернення до суду для усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні має той з батьків, хто проживає окремо у разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.12 Конвенції ООН від 20.11.1989 «Про права дитини», держави учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку:

- по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною;

- по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахуванням усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими.

Згідно із ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Так, відповідно до ч.1, 2 ст.159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами

Разом з тим, окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на виховання обома батьками.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 07.12.2006 №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27.11.1992, Серія A, № 250, ст. 3536, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, § 78).

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

У постанові від 27.04.2022 (справа №243/4812/20) Верховний Суд наголошує на тому, що визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, потрібно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд першочергово має враховувати інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 23.06.2020 у справі № 754/9026/16-ц (провадження № 61-5215св19), якщо між дитиною та батьком немає психологічного зв`язку і дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, повноцінно не сприймає його як батька, зустрічі батька з дитиною потрібно проводити у присутності матері.

Верховний Суд наголошує, що дитина є найбільш вразливою стороною у будь-яких сімейних конфліктах, оскільки на її долю припадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками та іншими особами, а фактично визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Крім того, у справі №686/14512/17 Верховний Суд у своїй постанові від 15.10.2018 наголосив, що із врахуванням віку дитини і факту її проживання та спілкування виключно із матір`ю, правильним є висновок про встановлення побачень без попереднього з`ясування бажання дитини на таку зустріч.

Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується, вони разом не живуть, а їх спільний малолітній син ОСОБА_8 проживає з відповідачко в США.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд, на думку колегії суддів, вірно вважав доведеним, що позивач, будучи батьком дитини, прагне спілкування із сином, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином у спосіб, визначений висновком органу опіки та піклування, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини, суд не встановив.

Щодо посилань апелянта на те, що відповідача було двічі притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства, а також відкрито кримінальні провадження №0002430 від 21.08.2018, №0001081 від 05.04.2019, №0001081 від 05.04.2019, №0003319 від 16.11.2019, №0001483 від 16.06.2020 та №0000326 від 09.09.2020 за фактами спричинення їй тілесних ушкоджень, то Верховний Суд неодноразово зауважував, що особисті неприязні стосунки між батьками не можуть бути підставою для відмови у спілкуванні з дитиною тому із батьків, який проживає окремо, а будь-яких обставин, які б свідчили про неналежну поведінку батька по відношенню до своєї дитини, судом також не встановлено.

Суд зауважує, що факт проживання батьків у різних країнах не має обмежувати право дитини на регулярні особисті стосунки та на прямі контакти з ними. При тому, позивач як особа, яка ініціювала спір у справі та запропонувала графік особистих зустрічей з сином, має розуміти необхідність вжиття саме ним заходів для особистих побачень з сином.

Зокрема, запропонований позивачем графік участі у вихованні та спілкуванні з сином не передбачає обов`язкового виїзду малолітнього ОСОБА_8 за зареєстрованим місцем проживання в Україні позивача, про це не зазначено ані у висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради щодо встановлення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ані в оскаржуваному судовому рішенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що як орган опіки та піклування, так і суд першої інстанції не з`ясовував думку малолітньої дитини сторін Захара, в тому числі по відеозв`язку, не свідчить про необґрунтованість висновку органу опіки та піклування, який має право, однак не зобов`язаний здійснювати відеодзвінки із використанням додатків, месенджерів, тощо, та незаконність рішення суду, оскільки судом неодноразово надсилались відповідачці повістки, які поверталися з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про належне її повідомлення у відповідності до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, згідно з яким днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення було прийнято на підставі єдиного доказу Висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради щодо встановлення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1270 від 18.10.2023, який є неповним та необґрунтованим, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки судом в достатній мірі враховані усі обставини справи, а також наявність спору між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини сторін, при цьому апелянтом не зазначається у чому саме полягає неповнота та необґрунтованість висновку органу опіки та піклування.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, апелянт не ставить питання про зміну способу часті позивача у вихованні дитини, а доводи, викладені у ній, фактично зводяться лише до процесуальних порушень, які, на думку апелянта, були допущені судом під час розгляду даної справи, однак вони є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 10.01.2023 позовну заяву ОСОБА_4 було залишено без руху, із наданням 10-ти денного строку для усунення недоліків позовної заяви, які були усунуті лише 24.02.2023. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо вручення чи невручення вказаної ухвали позивачу чи його представнику, а тому вважати, що позивач пропустив строк їх усунення у колегії суддів підстав немає.

Також, у колегії суддів відсутні підстави вважати процесуальним порушенням суду, яке є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, невинесення ухвал про прийняття заяви позивача про зміну предмету позову та направлення справи до органу опіки та піклування про надання висновку щодо встановлення способу участі позивача у вихованні дитини, оскільки таке питання було вирішено судом в судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання від 31.07.2023.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, які фактично зводяться лише до незгоди з ухваленим судовим рішенням.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий : О.З. Костів

Судді: Н. М. Храпак

Б. О. Гірський