Номер провадження: 22-ц/813/5295/25
Справа № 496/3589/23
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л.О.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
07.08.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю.,Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 лютого 2025 року,
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та витребування майна із чужого незаконного володіння, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Горбань Марина Валентинівна, державний нотаріус Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Діана Миколаївна,
Короткий зміст позовних вимог
- визнати недійсною довіреність, реєстраційний № 790, посвідчену 11.09.2021 року приватним нотаріусом Горбань М.В. (м. Одеса, вул. Висоцького, 16А офіс 103) від його (позивача) імені на ім`я ОСОБА_4 на право продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. 29.09.2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-2111;
-скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з відновленням за ним (позивачем) права власності та державної реєстрації на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами;
-витребувати у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із чужого незаконного володіння житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою:АДРЕСА_1 , та передати йому (позивачу).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05 лютого 2025 року заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги задоволено. Визнано недійсною довіреність, реєстраційний № 790, посвідчену 11.09.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбань Мариною Валентинівною від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 на право продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Діаною Миколаївною 29.09.2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-2111. Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з відновленням права власності та держаної реєстрації на зазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за ОСОБА_2 та витребувано із чужого незаконного володіння житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_4 не видавав, а отже не мав наміру продавати житловий будинок, житловий будинок вибув з його, як власника, володіння не з його волі, а іншим шляхом, а саме шляхом, який має ознаки злочину. Отже, договір купівлі-продажу порушує права позивача у зв`язку з відсутністю волевиявлення власника житлового будинку на його відчуження. Таким чином, договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки майно, яке було предметом відчуження, вибуло із володіння власника ОСОБА_2 поза його волею.

Оскільки відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули право власності на житловий будинок за відплатним договором у ОСОБА_4 , який не мав права на відчуження житлового будинку, так який діяв на підставі підробленої довіреності, а тому не володіючий власник житлового будинку ОСОБА_2 вправі в порядку п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України витребувати житловий будинок у останнього набувача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом всіх обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовна вимога про визнання недійсною довіреності, реєстраційний № 790, заявлена до неналежного відповідача та зазначення ОСОБА_4 в якості третьої особи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового про відмову в даній частині. Скаржник стверджує, що неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи призвело до незаконного рішення суду у частині похідних позовних вимог, враховуючи, що наступні позовні вимоги обґрунтовані вчиненням на підставі недійсної довіреності та є похідними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Разом з тим, скаржник зазначає, що згідно матеріалів справи, право власності позивача на спірне майно підтверджується двома різними документами, а саме: договором купівлі-продажу від 16 листопада 2001 року, зареєстрованого у реєстрі під № 3869 на об`єкт житлового будинку загальною площею 41,30 кв.м. та дублікату договору купівлі-договору від 16 листопада 2001 року, виданого Шустовою Н.С., приватний нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області 10 січня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 10 березня 2003 року, в реєстрову книгу під № 3 дод, стор. 60 Р-1098, будинок загальною площею 80,90 кв.м. Наведене, на думку скаржника, свідчить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а саме у частині підтвердження права власності на житловий будинок за позивачем, оскільки існують суперечності в правоустановчих документах.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`ясненосторонам по справі їх право на подання відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України та письмових пояснень.

16 травня 2025 року ухвалою Одеського апеляційного суду справа призначена до розгляду.

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та судову повістку отримали у відповідності до положень п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.

ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Представник позивача - адвокат Сокалюк В.П. про дату, час та місце судового засідання повідомлений 10 липня 2025 року в електронному кабінеті Електронного Суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Горбань М.В. та державний нотаріус Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. отримали судові повістки про виклик до судового засідання за допомогою засобів поштового зв`язку, що підтверджується відмінками в рекомендованих повішеннях про вручення поштового відправлення.

Своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України учасники справи не скористалися, відзив/письмові пояснення на адресу суду не надходили.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання скаржника, яке долучене до апеляційної скарги, про витребування у ОСОБА_2 оригіналу договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області 16 листопада 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3869, виходячи з наступного.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції участь приймали скаржник та його представники. Зазначені вище обставини свідчать про те, що скаржник не був позбавлений можливості заявляти клопотання, подавати докази та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України.

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить посилань про причини, які б перешкоджали відповідачу або його представнику у визначений ЦПК України строк подати докази про витребування доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції або заявити клопотання про витребування доказів з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Тонкошкур В.Л., про витребування у Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області копій документів, які були підставою для укладення договору купівлі-продажу відмовлено, з огляду на відсутність в апеляційній скарзі заперечень на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не подання клопотання у встановлені положеннями ЦПК України строки та разом із апеляційною скаргою, клопотання заявлено для з`ясування площі нерухомого майна при тому, що предметом спору є визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу з підстав їх не підписання Дорошенко В.М., а також відсутність заперечень скаржника та його представника в суді першої інстанції щодо закінчення судом з`ясування обставин справи та переходу до судових дебатів.

На електронну пошту апеляційного суду надійшло клопотання Дорошенка В.М. про відкладення розгляду справи, яке не підписано електронно-цифровим підписом.

Колегія суддів вважає, що вказане клопотання є неналежним способом безпосереднього звернення до суду, оскільки воно не підписано електронно-цифровим підписом, тому судом не розглядається.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Тонкошкур В.Л. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, оскаржуване рішення просили скасувати та ухвалити нове про відмову у замовлення позовних вимог.

Представник ОСОБА_2 адвокат Сокалюк В.П. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Від державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату. Вказане клопотання третьої особи безпосередньо в судовому засіданні відхилено апеляційним судом, з огляду на відсутність накладення електронного цифрового підпису.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_4 не видавав, а отже не мав наміру продавати житловий будинок, житловий будинок вибув з його, як власника, володіння не з його волі, а іншим шляхом, а саме шляхом, який має ознаки злочину. Отже, договір купівлі-продажу порушує права позивача у зв`язку з відсутністю волевиявлення власника житлового будинку на його відчуження. Таким чином, договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки майно, яке було предметом відчуження, вибуло із володіння власника ОСОБА_2 поза його волею.

Оскільки відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули право власності на житловий будинок за відплатним договором у ОСОБА_4 , який не мав права на відчуження житлового будинку, так який діяв на підставі підробленої довіреності, а тому не володіючий власник житлового будинку ОСОБА_2 вправі в порядку п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України витребувати житловий будинок у останнього набувача.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19).

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С. 16.11.2001 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3869, позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з однієї глинобитної житлової будівлі, загальною площею 41,30 кв.м, та надвірних споруд: 1-3 огородження, І басейну, розташованих на земельній ділянці, розмір якої не визначено, що закріплена за Біляївською міською радою Одеської обл. (а.с.15).

Під час господарювання вказаний житловий будинок був повністю перебудований позивачем та використовувався ним, як дачний, оскільки він зареєстрований та постійно проживає з дружиною за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить довідка № Д1-281650-ф/л від 26.10.2021 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси (а.с. 11).

11.09.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбань М.В., зареєстрованої в реєстрі за № 790, посвідчено довіреність за якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Малиновським РС у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області 13.12.2017, місто проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення, цією довіреністю уповноважив Коротича С.А., ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 19.01.1999, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , бути його представником у відповідних органах, підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності та підпорядкування, …., тощо з питань продажу за ціну і на умовах на власний розсуд належного йому на право власності житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , а також з питань подання та підпису від його імені необхідних документів, заяв, скарг, клопотань, отримання виписаних або оформлених на його ім`я або щодо нього документів, рішень, дозволів, актів, повторних документів та дублікатів документів, довідок тощо (а.с. 28).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 29.09.2021 року державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2111, 29.09.2021 року ОСОБА_4 , місце проживання зареєстровано: АДРЕСА_1 , що діяв від імені ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на підставі довіреності, посвідченої Горбань М.В., нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 11.09.2021 року, зареєстрованої в реєстрі за № 790, та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), місце проживання зареєстровано: АДРЕСА_3 , що діяла від свого імені та від імені ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ), на підставі довіреності, посвідченої Вінницьким Б.В., приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області 22.09.2021 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1463, домовились про наступне: ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , передає у власність, а ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_1 , в рівних частках кожний, приймають у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , та складається з одного житлового будинку, загальною площею 80,90 кв.м, житловою площею 55,50 кв.м та господарських будівель і споруд: навісу, альтанки, навісу, № 1-2 огорожі, розташованих на земельній ділянці площею 0,15 га, що належить Біляївській МТГ Одеської області (а.с. 31-35).

Пунктом 4 договору купівлі-продажу передбачено, що продаж вчинено за 67600 грн, які представник продавця одержав від покупців повністю до підписання цього договору. Сторони підтверджують, що продажна вартість житлового будинку відповідає дійсній домовленості сторін. Розрахунок проведений сторонами до підписання договору, будь-яких претензій жодна зі сторін не має.

У травні 2022 року позивач дізнався, що належний йому житловий будинок проданий на підставі підроблених документів. За даним фактом 20.07.2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до ВП № 3 Одеського РУП № 1 ГУНП в Одеській області із відповідною заявою про скоєння злочину (а.с. 21).

20.07.2022 року за заявою ОСОБА_2 Слідчим відділенням поліція № 3 Одеського районного управління поліція № 1ГУНП в Одеській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про те, що 11.09.2021 року невстановлені особи, знаходячись у приміщенні нотаріальної контори за адресою: м. Одеса, вул. Висоцького, офіс 103, надали нотаріусу Горбань М.В. підроблені документи, на підставі яких була видана довіреність на продаж майна, що належить ОСОБА_2 , у зв`язку із чим зареєстровано кримінальне провадження № 0000602 за частиною третьою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України 2001).

Із листа Малиновського відділу ДМС України в Одеській області № 5114-1272/5114.1-22 від 11.11.2022 року на запит старшого слідчого СВ відділу поліції № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області вбачається, що за базою Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами (далі ЄІАС УМП) встановлено, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 13.12.2017 року Малиновським відділом у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області не документувався. Також перевіркою за Книгою прибутків і видатків бланків паспортів (додаток 25) та базою ЄІАС УМП паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 був розподілений до Южненського РС ГУ ДМС України в Одеській області та оформлений на іншу особу. За наявними обліками територіальних органів ДМС, інформацію про оформлений паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із обміном/втратою паспорта серії НОМЕР_2 не встановлено. Стосовно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , який нібито виданий громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Малиновським РС у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області 13.12.2017 року повідомлено, що станом на 13.12.2017 рік у Малиновському відділі у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області бланки паспортів оформлювались (друкувались) за допомогою комп`ютерного обладнання; підписи посадових осіб та оформлення (написання від руки) паспорта серії НОМЕР_2 не відповідає підписам посадових осіб, які працювали станом на дату оформлення паспорта серії НОМЕР_2 , тобто 13.12.2017 р. (а.с. 27).

Судом встановлено, що в довіреності від 11.09.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбань М.В., вказано серія та номер паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_2 НОМЕР_2 , виданий Малиновським РС у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області 13.12.2017, який належить не позивачу, а іншій особі, замість паспорту громадянина України серії НОМЕР_6 , виданого Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 29.07.1996 року, яким позивач документувався на час видачі довіреності (а.с. 13). 08.10.2021 року позивач отримав паспорт громадянина України у формі картки № НОМЕР_7 , виданий органом 5114 (а.с. 10).

Згідно висновку експерта №22-5640 від 30.11.2022 року судово-почеркознавчої експертизи виготовленого Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз відповідно до постанови старшого слідчого СУ ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000602 від 20.07.2022 року, рукописний запис « ОСОБА_2 », розміщений в графі «ПІДПИС» у наданій на дослідження Довіреності від 11.09.2021, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбань М.В., за реєстровим № 790 (НРЕ 983338), виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_2 , розміщений в графі «ПІДПИС» у наданій на експертизу Довіреності від 11.09.2021, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбань М.В., за реєстровим № 790 (НРЕ 983338), виконаний не самим ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням його підписам (а.с. 36-40).

Звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати недійсними довіреність від 11.09.2021 року та договір купівлі-продажу від 29.09.2021 року, скасувати державну реєстрацію права власності, та витребувати у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 із незаконного володіння житловий будинок з господарськими будівлями, в обґрунтування зазначивши, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,15 га. 11.09.2021 року невстановлені особи, знаходячись в приміщенні нотаріальної контори за адресою: м. Одеса, вул. Висоцького, 16А офіс 103, надавши приватному нотаріусу ОСОБА_5 підроблені на його ім`я документи, а саме паспорт громадянина України серія, номер НОМЕР_2 , виданий 13.12.2017 року Малиновським РС у м. Одесі, посвідчили від його імені довіреність на право продажу його домоволодіння на ім`я ОСОБА_4 , яку він не підписував. У подальшому, скориставшись підробленою довіреністю за реєстраційним № 790, ОСОБА_4 уклав від його імені договір купівлі-продажу житлового будинку з ОСОБА_1 , діючої від свого імені та імені Наконечного В.Д. (на підставі довіреності), чим незаконно заволоділи його майном.

Згідно із частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини першої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Згідно із частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама собою на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зробила такі правові висновки:

«Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.

Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.

Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином».

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання правочину - довіреності від 11.09.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбань М.В., зареєстрованої в реєстрі за № 790, виданої від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 недійсною, позивач вказував, що довіреність не підписував, невстановлені особи, знаходячись в приміщенні нотаріальної контори надали приватному нотаріусу Горбань М.В. підроблені на його ім`я документи, а саме паспорт громадянина України серія, номер НОМЕР_2 , виданий 13.12.2017 року Малиновським РС у м. Одесі, посвідчили від його імені довіреність на право продажу його домоволодіння, що стало підставою для звернення до правоохоронних органів, внаслідок чого було відкрито кримінальне провадження № №0000602 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України 2001), і в цьому провадженні його визнано потерпілими.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц вказано, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Ураховуючи викладені вище обставини колегія суддів вважає, оскільки нотаріально посвідчена довіреність від 11.09.2021 року від імені ОСОБА_2

підписана сторонньою особою, що підтверджується висновком експерта №22-5640 від 30.11.2022 року судово-почеркознавчої експертизи, то такий правочин є неукладеним. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним.

Оскільки на підставі довіреності від 11.09.2021 року, яка є неукладеною, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 29.09.2021 року, посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2111, отже спірний житловий будинок вибув з володіння позивача за договором, який він не укладав, та є неукладеним.

За наведених підстав позову договір купівлі-продажу житлового будинку є неукладеним, тому право власності позивача не підлягає захисту шляхом скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з відновленням права власності, оскільки сама собою державна реєстрація не була підставою виникнення у відповідачів права власності, такою підставою вибуття з володіння позивача майна виступав договір купівлі-продажу.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визнання недійсними довіреності від 11.09.2021 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.09.2021 року, скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з відновленням права власності та державної реєстраціїзадоволенню не підлягають, оскільки є неналежними, так як не призведуть до відновлення порушених прав позивача.

Посилання скаржника на те, що висновок почеркознавчої експертизи складено в межах іншої справи, а саме кримінального провадження № 0000602 від 21.07.2022 року, відтак є неналежним доказом не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Якщо експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, то незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений така експертиза може бути допустимим доказом.

Висновок, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України.

Висновок експерта №22-5640 від 30.11.2022 року судово-почеркознавчої експертизи, складений у рамках розслідування кримінальної справи, експертиза проведена головним судовим експертом лабораторії почеркознавчих, трасологічних, балістичних досліджень, технічної експертизи документів та інших досліджень Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Римаревським І.Г., який був попереджений про кримінальну за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову від надання висновку експерта без поважних причин за статтями 384, 385 КК України.

Вказаний висновок судово-почеркознавчої експертизи стосується предмета доказування у цій справі.

За принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Позивачем надано до суду докази на підтвердження того, що він не підписував довіреність від 11.09.2021 року, тоді як скаржник зазначаючи, що висновок почеркознавчої експертизи складено в межах іншої справи, томує неналежним доказом, не надав доказів на його спростування.

Ураховуючи викладені вище обставини колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про не залучення до участі у справі за вимогою про визнання довіреності недійсною Коротича С.А., оскільки правочин довіреність від 11.09.2021 року є неукладеним, а повірений залучається до участі у справі при визнання недійсним укладеного договору, тобто оспорюваного.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 21.06.2024 року у справі 758/16073/21, колегія суддів не бере до уваги, оскільки останній не є релевантним до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.

Відчуження нерухомого майна за неукладеним договором потрібно розглядати як вибуття такого майна з володіння власника не з його волі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

Отже належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Беручи до уваги фактичні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача як власника житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що є предметом неукладеного договору купівлі-продажу від 29.09.2021 року є витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

В контексті оцінки добросовісності набувачів спірного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , то колегія суддів враховує наступне.

Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.

Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власника ОСОБА_2 , витребування такого майна на користь законного власника від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є пропорційним втручанням у право власності останніх, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

За обставинами цієї справи не встановлено факту чи наміру зловживання позивачем своїми правами щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння поза його волею (за відсутності будь-якої зовнішньої об`єктивної форми вираження його волевиявлення), тому немає підстав для відмови у захисті його права власності.

Принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, стосується не лише кінцевого добросовісного набувача майна, а й первинного законного володільця, який маючи у власності певне майно, розраховує, що його право на мирне володіння майном буде захищене належним правовим регулюванням.

У разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, на підставі неукладеного правочину, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав (неукладений правочин не створює жодних правових наслідків), безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мав права засвідчувати копії документів: довіреність від 11.09.2021 року, договір купівлі-продажу від 29.09.2021 року, висновок судово-почеркознавчої експертизи від 30.11.2022 року, відповідь начальника № 5114-1272/5114.1-22 від 11.11.2022 року не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачами на спростування вказаних доказів інших доказів суду не надано, хоча оригінал договір купівлі-продажу від 29.09.2021 року за яким відповідачі є стороною договору, знаходиться у них, що не спростовує належність таких доказів.

Посилання скаржника на те, що технічні характеристики того об`єкту нерухомого майна, який вказаний в договорі купівлі-продажу на ім`я позивача, абсолютно не співпадає з технічними характеристиками того об`єкту нерухомого майна, який існує зараз, що викликає сумнів в тому, що саме цей об`єкт був відчужений ОСОБА_4 , а саме за договором купівлі-продажу від 21 вересня 2021 року будинок загальною площею 80,9 кв.м, а за договором купівлі-продажу від 16.11.2001 року житловий будинок площею 41,3 кв.м, не заслуговують на увагу, оскільки за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться один житловий будинок з господарськими будівлями, що не заперечувалось скаржником. Позивачем в суді першої інстанції зазначалося, що під час його господарювання вказаний житловий будинок був повністю перебудований та використовувався ним, як дачний.

Колегія суддів вважає, що скаржником не надано суду доказів, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться інший об`єкт, тобто два різних об`єкта.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 16640,80 грн.

Оскільки позовні вимоги немайнового характеру не підлягають задоволенню, то стягнутий з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних частках судовий збір з 16640,80 грн підлягає зменшенню до 13420 грн.

Згідно квитанції від 10.04.2025 року позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 24961,20 грн,

У зв`язку з тим, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково (вимоги немайнового характеру), то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4831,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації відмовити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 лютого 2025 року змінити, зменшивши стягнутий з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних частках судовий збір з 16640,80 грн до 13420 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_4 ), судовий збір у розмірі 4831,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15.08.2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов