Дата документу 22.07.2025 Справа № 333/5080/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5080/24
Провадження №22-ц/807/1254/25
Головуючий в 1-й інстанції Тучков С.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Полякова О.З.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Жидкової Лілії Іванівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 25 квітня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, в якому просив суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з грудня 2009 року по жовтень 2016 року він перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_3 . Від спільного проживання вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з жовтня 2016 року проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.11.2018 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_4 щомісячно у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.08.2018 року і до досягнення сином повноліття. Згідно з розрахунком Комунарського відділу державної виконавчої служби у м.Запоріжжі, станом на 09.05.2024 року включно загальна сума заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_3 становить 222778,25 гривень. Відповідачка більше 9 років майже не спілкується з сином, може зателефонувати йому 1 раз на рік, не надає матеріальну допомогу на його утримання, фактично за власною ініціативою відмовилась від виконання батьківських обов`язків. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Дитина знаходиться на його утриманні. Він працює, його фінансовий стан є стабільним та достатнім для нормальних умов виховання та проживання дитини. Відповідачка проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Внаслідок того, що відповідачка зовсім не приймає участі в житті сина, не цікавиться його життям, майже не телефонує йому, не виявляє бажання спілкуватись з ним та приймати участь у його вихованні, не надає матеріальної допомоги на його утримання позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Жидкової Лілії Іванівни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем доведено свідоме самоусунення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, що враховуючи відсутність матеріального забезпечення дитини з боку матері, зважуючи на борг по сплаті аліментів, покази свідків, та думку дитини, який проти вимог позову не заперечував, є підставою для задоволення вимог позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були у фактичних шлюбних відносинах.

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого повторно 29.03.2018 року Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

З жовтня 2016 року фактичні шлюбні відносини між батьками дитини припинилися.

Дитина проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Матір дитини ОСОБА_3 вийшла заміж та разом з чоловіком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з заочним рішенням Комунарського районного суду від 22.11.2018 року (справа №333/4459/18) з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.08.2018 року і до досягнення сином повноліття (а.с.12-13, 14).

Відповідно до довідки Комунарського відділу державної виконавчої служби у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), станом на 09.05.2024 року включно загальна сума заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 становить 222778,25 гривень (а.с.16).

Згідно з листом медичного центру «MY DOCTOR» №6 від 15.05.2024 року, матір дитини ОСОБА_3 станом здоров`я сина ОСОБА_4 не цікавилась, на прийоми не приходила, ніяких звернень, усних чи письмових, від неї не було (а.с.18)

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що мешкає із позивачем по сусідству. Вихованням дитини ОСОБА_8 займається ОСОБА_1 та його мати. Дитину бачив у дворі або з позивачем, або з його матір`ю. в гості до ОСОБА_1 не заходив, зустрічався лише на вулиці. Зі слів останнього відомо, що мати ОСОБА_8 не виконує свої обов`язки щодо догляду за дитиною.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона приходиться позивачу матір`ю. Він мешкав із відповідачкою без реєстрації шлюбу в її квартирі десь до 2014 року. У них є спільна дитина ОСОБА_8 . Після ОСОБА_3 поїхала, і вона її не бачила вже останніх п`ять років. Долею своєї дитини не цікавиться, допомоги у вихованні утриманні не надає.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що знайомий із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 тривалий час. Вони разом мешкали десь до 2017-2018 року. За цей час мати дитини насильства до дитини не проявляла, у алкогольному чи наркотичному стані її не бачив. Потім у них стався конфлікт і вони стали проживати окремо. Дитина залишилася мешкати з батьком.

Відповідно до листа Запорізької гімназії №97 Запорізької міської ради від 22.05.2024 року №01-22/090, ОСОБА_4 є учнем 7-А класу, проживає разом з батьком ОСОБА_1 . Зі слів класного керівника, мати, ОСОБА_3 , гімназію не відвідує, не підтримує зв`язок з класним керівником та вчителями предметниками, успішністю дитини не цікавиться (а.с.17).

Згідно з актом обстеження умов проживання, проведеного спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, від 24.09.2024 року, дитина проживає з батьком, бабусею і дядьком за адресою: АДРЕСА_1 . Із розмови з дитиною, яку проводив представник відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, вбачається, що матір з дитиною майже не спілкується, почала активно писати йому тільки в липні 2024 року, матеріально не допомагає, спілкуватися з нею в нього немає бажання, він не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав відносно нього (а.с.66).

Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району наданий суду висновок про доцільність позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 2010 року народження, який проживає разом з батьком, позивачем і його представником не надано. Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача і його представника щодо ухилення від виконання відповідачкою батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. ОСОБА_2 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини, відтак суд вважав, що родинний зв`язок між матір`ю і сином можливо відновити, а тому не вбачав доведеності обставин необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання. У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком. Навпаки сам факт заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до сина.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів, на яку посилався позивач у позові не може бути самостійною підставою для позбавлення відповідачки батьківських права і не свідчить у повній мірі про ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 16.01.2019р. у справі №465/3694/14-ц, від 20.03.2019 у справі №199/2403/18, від 23.04.2020 року у справі №420/1075/17.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, висновку органу опіки та піклування, колегія суддів вважає необґрунтованим.

У частині шостій статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз змісту оскаржуваного рішення свідчить, що суд обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки він непереконливий, ґрунтується практично повністю на думці неповнолітнього ОСОБА_4 , при цьому органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, бажання останньої на підтримку сімейних стосунків з сином.

Як вірно виснував суд першої інстанції, матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. ОСОБА_2 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини, зазначала, що намагається спілкуватися з дитиною, підтримувати родинний зв`язок, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності та доцільності застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Жидкової Лілії Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 липня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: І. В. Кочеткова

О. З. Поляков