Справа № 203/3214/24
Провадження № 2/0203/130/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

21.05.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в залі суду в місті Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Клімової Н.А.,

за участі:

представника позивача адвоката Малінової П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

24.06.2024 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому просить суд:

- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , в рахунок повернення боргу за договором позики, суму боргу в валюті України по курсу НБУ 695 520 грн (але в будь-якому разі не менше 16000 євро), згідно з нотаріально посвідченим договором від 22.11.2023 року.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 22.11.2023 року ОСОБА_2 отримала у борг грошові кошти від ОСОБА_1 в сумі 654 400,00 гривень, що еквівалентно 16000 євро по курсу НБУ, на момент укладення договору позики 1,00 євро дорівнював 40,90 грн. Гроші передавались у національній валюті гривні. Договір позики є нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №6298. Повний розрахунок за договором позики відповідач повинен був провести з позивачем до 31.03.2024 року, а у разі неповернення сплатити грошову суму, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Як зазначив позивач, він неодноразово звертався до відповідача у телефонному режимі з проханням якнайшвидше повернути борг та намагався вирішити конфлікт, що виник. При цьому 12.06.2024 року на адресу відповідача за місцем її мешкання він направив листа з проханням (вимогою) повернути йому кошти. Проте до моменту звернення до суду з позовом відповідач не повернула борг, тому позивач змушений звернутись до суду з позовом про стягнення несплаченої суми боргу.

Відповідач у встановлений судом строк на виконання вимог ухвали суду від 01.07.2024 року не надала відзив на позов.

Під час судового розгляду справи по суті представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Також представник позивача пояснила, що відповідач та позивач продовжують спілкуватися між собою. Позивач переїхав з міста Краматорська у місто Дніпро, де і познайомився з відповідачем, яка працювала у салоні краси. Відповідач повідомила позивачу, що бажає відкрити Інтернет-магазин з продажу спортивного інвентарю. Для цього вона і просила позичити їй гроші у розмірі 16000 євро. Позику відповідачу було надано саме в євро. Проте у встановлений договором строк відповідач не повернула кошти, тому позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2024 року, судова справа №203/3214/24, провадження №2/0203/1374/2024, була розподілена головуючому судді Ханієвій Ф.М., яка передана судді канцелярією суду 26.06.2024 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України, судом з метою визначення підсудності було зроблено запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до відповіді від 26.06.2024 року, з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 01.07.2024 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 28.10.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання 21.05.2025 року з`явилась представник позивача.

Відповідач у судові засідання, призначені на 10.12.2024 року, 10.02.2025 року, 31.03.2025 року, 21.05.2025 року, не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, відзив на позовну заяву до суду не подала без поважних причин.

У зв`язку з цим, за наявності підстав, визначених ст. ст. 128, 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, та розглянув справу за відсутності відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі письмових доказів.

Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення представника позивача по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, у судових дебатах заслухав заключне слово представника позивача, та 21.05.2025 року у судовому зсідання було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22.11.2023 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець надав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 654400,00 грн, що на день підписання та укладення договору становить еквівалент 16000 євро 00 центів, з розрахунку 1,00 євро дорівнює 40,90 грн за середнім комерційним курсом України на день підписання та укладення цього договору, строком повернення до 31.03.2024 року, включно, з можливим достроковим погашенням боргу (п.1 договору).

Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики, виражену у гривні в сумі 654400,00 грн, але в будь-якому разі не менше 16000 євро 00 центів в строк, зазначений у п. 1 цього договору (п.2 договору).

Грошова сума, вказана в п. 1 договору, передана позичальнику до підписання цього договору. Сторони погодились, що після підписання цього договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього договору, не враховуються при тлумаченні умов цього договору (п.3 договору).

За змістом п.4 договору, у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Вказаний договір позики грошових коштів є нотаріально посвідченим та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Наталією Анатоліївною 22.11.2023 року, зареєстрований в реєстрі за №6298; договір підписаний сторонами.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики грошових коштів від 22.11.2023 року у розмірі 16000,00 євро.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18.09.2013 року у справі за №6-63цс13 та від 11.11.2015 року у справі за №6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі за № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі за №6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі за №6-996цс17.

Відповідно до положень статей 526, 530, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України, проте сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з висновком ВП ВС, викладеним у постанові від 23.10.2019, справа №723/304/16, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до висновку ВС, викладеному у постанові від 26.09.2018, справа №483/1953/16, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу.

При цьому у постанові від 13.07.2022 року у справі за №363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на особливості виконання грошового зобов`язання, а саме грошовою одиницею України є гривня (ч. 1 ст. 99 Конституції України). Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1 ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Аналогічні правові висновки визначені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі за №373/2054/16.

Відповідно до частин 1, 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз встановлених обставин справи та викладених вище норм вказує, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про існування між сторонами боргового зобов`язання, доказів виконання якого відповідачкою не надано.

Так, у ході судового розгляду справи, судом встановлено, що відповідно до договору позики грошових коштів від 22.11.2023 року, позивач передав, а відповідач прийняла у власність грошові кошти у сумі 654400,00 грн, що на день укладення цього договору було еквівалентом 16000 євро 00 центів за офіційним курсом НБУ (1 євро = 40,90 грн) до підписання договору позики. Сторони договору узгодили всі істотні умови договору та відповідач підписала договір, зобов`язалась повернути позивачу суму позики, виражену у гривні в сумі 654 400,00 грн, але в будь-якому разі не менше 16000,00 євро в строк до 31.03.2024 року. Зазначені положення договору позики відповідають положенням ст. 533 ЦК України. Проте станом на 31.03.2024 року відповідач не виконала умови договору, не повернула суму позики.

З огляду на вищевикладене, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача 16000 євро 00 центів боргу, відповідно до умов договору позики грошових коштів від 22.11.2023 року.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд, враховуючи мотиви суду щодо повного задоволення позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6955,20 грн.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу підлягає повному задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути грошові кошти у розмірі 16000 євро 00 центів боргу за договором позики грошових коштів від 22.11.2023 року, та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6955,20 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 280-283, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , адреса фактично місця проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 16000 євро 00 центів (шістнадцять тисяч євро 00 центів) боргу за договором позики грошових коштів від 22.11.2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , адреса фактично місця проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6955,20 грн (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 20 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення суду залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 04.06.2025 року.

Суддя Ф.М. Ханієва