КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3628/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Київ

Справа № 369/5090/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Фінагеєвої І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Станом на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 він був зареєстрований та проживав разом із останньою починаючи з 1990 року. 04.06.2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3844. За змістом заповіту спадкодавець заповіла, зокрема, ОСОБА_1 належну їй частку будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

23.11.2017 року він звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте своєю постановою державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на його ім`я з підстав пропуску встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Доводи про спільне проживання зі спадкодавцем державний нотаріус проігнорував.

26.10.2018 року державний нотаріус видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15.06.2011 року № 890 на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . На його переконання нотаріус не врахував приписи ч. 3 ст. 1254 ЦК України, за змістом якого новий заповіт скасовує попередній заповіт.

12.02.2022 року він звертався до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження, проте ухвалою від 08.12.2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області заяву залишив без розгляду в зв`язку з наявністю спору про право. Він не подавав заяв про відмову від спадщини. Вважає, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку, проте нотаріус не перевірила місце відкриття спадщини, спадкоємців, які проживали разом зі спадкодавцем, чим порушила його право на спадщину.

Враховуючи наведене, позивач просив суд:

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини;

- встановити факт прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено .

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що факт його проживання зі спадкодавцем - мамою, на час її смерті, підтверджується показами свідків, довідкою депутата, свідоцтвом про смерть, яке видано Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою.

Вважає, що заява від 23.11.2017 року, яка міститься в матеріалах справи, була написана державним нотаріусом Основенко Л.М. та він її тільки підписав і не розумів, якщо він фактично проживав з померлою мамою, то прийняв спадщину, чим нотаріус ввела його в оману, коли сказала, що потрібно підписати вказану заяву і вона оформить спадщину. Стверджує, що нотаріусу розповідав, що на момент смерті проживав з мамою в одному будинку, але нотаріус зробила всі дії для того, щоб позбавити його спадкового майна.

Крім того, довідка Комунального центру «Центр Комунального сервісу», на яку посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, є недостовірним та недопустимим доказом, так як у вказаної юридичної особи були відсутні повноваження щодо видання вказаних довідок, і не зрозуміло яким чином встановлювався факт проживання чи не проживання певної особи.

На вказане суд не звернув увагу, крім того почав самостійно збирати докази у справі здійснюючи аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень. Жодна із сторін не надавала належним чином засвідчене рішення суду в іншій справі та не посилалась на його преюдиційність.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що за життя ОСОБА_3 (заповідачка) двічі складала заповіт. 15.06.2011 року складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Дудкіною Н.В., який зареєстровано в реєстрі за № 890, яким усе своє майно заповіла онуку - ОСОБА_2 04.06.2014 року (у присутності двох свідків підписаний за дорученням «за заповідача») складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного округу Київської області Воробйовою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3844, яким заповіла сину ОСОБА_1 належну їй частину будинку та земельної ділянки, онукам - квартиру АДРЕСА_2 . Зазначена квартира їй належною не була, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 08.12.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. за реєстровим № 1044.

Так, відповідач в межах шестимісячного строку звернувся до Дванадцятої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Позивач, в свою чергу, із заявою про прийняття спадщини звернувся лише 22.11.2017 року, тобто з пропущенням встановленого строку.

Державним нотаріусом Дванадцятої Київської нотаріальної контори Основенко Л.М. на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення від 20.11.2017 року про відкриття спадкової справи та про складений заповіт на його ім`я, в якій, окрім іншого, містилась вимога про необхідність надати до 20.12.2017 року будь-які повідомлення суду щодо відкритого провадження стосовно продовження строку на прийняття спадщини за заповітом.

Листом-повідомленням від 06.09.2018 року державним нотаріусом повторно проінформовано ОСОБА_1 про необхідність звернення до суду та про призначену дату видачі свідоцтва про право на спадщину на 08.10.2018 року.

Враховуючи те, що позивачем не було надано підтвердження того, що ним подано заяву до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, державним нотаріусом Основенко Л.М. законно видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину від 26.10.2018 року на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 23.06.2022 року, якою залишено без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.12.2021 року у справі № 369/5571/20 за позовом ОСОБА_1 до Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні у позовних вимог у зв`язку із неповажністю причин пропуску строку на прийняття спадщини за заповітом, складеним на його ім`я.

Доводи позивача про те, що суд почав самостійно збирати докази, здійснюючи аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень, є необґрунтованими, зокрема, згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до реєстру, тому суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту його спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 станом на момент смерті останньої.

Оскільки вимога про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом у спірних правовідносинах поставлена у пряму залежність від доведеності факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то з огляду на необґрунтованість вказаної позовної вимоги вимога про визнання права власності в порядку спадкування також задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися із таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була матір`ю позивача ОСОБА_1 та бабою відповідача ОСОБА_2 .

Спірним спадковим майном є частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20.10.2006 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, яке належало її чоловіку ОСОБА_8 . Спадщина складалася з частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 162 зв.).

Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 105).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 27.10.2017 року № 2 (т. 1 а. с. 106) ОСОБА_10 була дочкою спадкодавця ОСОБА_3 , а отже ОСОБА_2 є внуком спадкодавця ОСОБА_3 .

15.06.2011 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким усе своє майно, яке буде належати їй на момент смерті, заповідала онуку ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 156).

ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 107).

04.06.2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, за змістом якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла сину ОСОБА_1 , а квартиру АДРЕСА_2 , в рівних частках заповіла внукам ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т. А. та зареєстрований в реєстрі за № 3844 (т. 1 а. с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла у віці 86 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Відповідно до копії довідки від 03.06.2016 року № 2505, виданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу», ОСОБА_3 з 01.10.1993 року до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з копією довідки від 03.06.2016 року № 02/08/4-515 за адресою: АДРЕСА_3 , проживає двоє членів сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 155 зв.).

04 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його бабусі ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 154).

08 грудня 2016 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_14 купив квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. та зареєстровано в реєстрі за № 1044 (т. 1 а. с. 114, 115).

23.11.2017 року державний нотаріус Дванацятої державної нотаріальної контори відмовив у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 , а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на його ім`я після смерті його матері ОСОБА_3 в зв`язку з пропуском встановленого законом строку (т. 1 а. с. 171).

23 листопада 2017 року Виконавчий комітет Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Київської області довідкою № 1513 посвідчив, що на момент смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем станом на час смерті.

26 жовтня 2018 року державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складалася з частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену частку житлового будинку ОСОБА_2 зареєстрував 26.10.2018 року (т. 1 а. с. 19, 20, 187).

Заочним рішенням від 08 грудня 2022 року у справі № 369/5571/20 Києво-Святошинський районний суд Київської області залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвалою від 08.12.2022 року у справі № 369/561/22 Києво-Святошинський районний суд Київської області залишив заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини без розгляду (т. 1 а. с. 21).

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади Борщагівської територіальної громади від 22.02.2023 року ОСОБА_1 з 06.01.1990 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 23).

Актом від 13.03.2022 року депутат Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Байда О. в присутності свідків-сусідів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 встановлено, що ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 та продовжує проживати станом на час складення акту за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1 а. с. 24).

За змістом довідки від 13.03.2022 року, виданої виконавчим комітетом Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 та продовжує проживати станом на час видачі довідки за адресою: АДРЕСА_1 . Довідка видана на підставі акту депутата (т. 1 а. с. 22).

Згідно з копією довідки Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 09.12.2023 року ОСОБА_2 проживав на день відкриття спадщини разом зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 114).

Відповідно до нотаріально-посвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі за № 521, ОСОБА_17 повідомила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_18 з дня народження фактично не проживали за адресою: АДРЕСА_1 . З якого часу зазначені особи почали проживати у зазначеному будинку ОСОБА_17 невідомо.

У судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 повідомили, що ОСОБА_1 постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 постійно проживав з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (висновок у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що він станом на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 проживав разом із останньою, а тому є таким, що прийняв спадщину.

Разом із цим, судом у цій справі встановлено, що 26 жовтня 2018 року державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складалася з частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену частку житлового будинку ОСОБА_2 зареєстрував 26.10.2018 року.

Таким чином, станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду із позовом та на момент розгляду справи судом право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_2 .

У свою чергу позивач не заявляв вимог, спрямованих на визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та припинення права власності відповідача на спірне майно.

Із цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам ( висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 року, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню ( висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19).

Отже, відповідно до норми ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обрання ж ним неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (узгоджується із постановою Верховного Суду від 16.04.2024 року у справі № 914/2736/21).

Вимога про визнання права власності на спірне майно, пред`явлена позивачем з наміром набути повноцінного володіння спірним нерухомим майном, яке одночасно зареєстровано за відповідачем, не відповідає належному способу захисту у цій справі. Так, стверджуючи у позовній заяві, що він в установленому законом порядку прийняв спадщину після своєї матері, тоді як відповідач не мав права на спадкування за заповітом від 15.06.2011 року, при наявності заповіту від 04.06.2014 року, складеного на ім`я позивача, позивач не оспорює правовстановлюючий документ - свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 2018 року, на підставі якого відповідач зареєстрував за собою право власності на спірне майно.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зроблено висновок, що «свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. … У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва)».

Позивачем не було заявлено вимог про визнання недійсним виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Колегія суддів зазначає, що у разі задоволення вимог позивача про визнання права власності на спірне майно це призведе до того, що право власності на спірне нерухоме майно буде зареєстроване одночасно за двома особами, тому обидві особи володітимуть таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб буде неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її повноцінного володіння спірним майном.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що лише із одночасним заявленням позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину позивач ОСОБА_1 має доводити наявність у нього права власності на спірне майно у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Таким чином, у цій справі позивачу необхідно відмовити у зв`язку з обранням неналежного способу захисту прав.

Зважаючи на те, що обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших, установлених судом обставин, колегія суддів не надає оцінку доводам позивача щодо його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 станом на момент її смерті та не встановлює такий факт, а також факт прийняття ним спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 у межах розгляду цієї справи.

Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни судового рішення, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.