Номер провадження 2/754/32/25
Справа №754/1702/23
РІШЕННЯ

Іменем України

04 червня 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І., за участю секретаря судового засідання Донець Ю.Г. (під час проголошення судового рішення за участю секретаря судового засідання Івченка В.А.), за участю представника позивача Прядка Р.В., за участю відповідача ОСОБА_1 , за участю представників відповідача Андрєєва І.П., ОСОБА_2 розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яна Володимирівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна, ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки, ціна позову 850 500,00 грн.

СУТЬ СПОРУ

Стислий виклад позиції Позивача

08 лютого 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Суду з позовом до ОСОБА_1 (надалі - Відповідач) про витребування від ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 8000 000 000:62:511:0002 за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Позов мотивований тим, що спірна земельна ділянка вибула із володіння Позивача не з її волі на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки. Договір купівлі-продажу №351 від 12.03.2012, на підставі якого право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 , Позивачка не підписувала. Підпис Позивачки був підроблений, що встановлено висновками судової експертизи, проведених у рамках кримінального провадження. У висновку експерта від 06.10.2022 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 виконаний іншою особою. Крім того, приватний нотаріус Мазарчук Н.В., який начебто посвідчував договір №351, своїм листом повідомив, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ним не посвідчувався та до Державного нотаріального архіву в подальшому не передавався. Натомість нотаріальний бланк серії ВРР №012738 використаний ним для здійснення іншої нотаріальної дії, з іншими сторонами правочину. ОСОБА_5 надано копію того самого договору купівлі-продажу, який в дійсності був виконаний на цьому бланку. Це - договір між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо зовсім іншої земельної ділянки.

Позивачка також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 придбавав у ОСОБА_4 одразу дві земельні ділянки. І кожна з них була зареєстрована в 2020 році одним державним реєстратором та на підставі аналогічних документів - договорів купівлі-продажу від 2011 та 2012 років відповідно. Також щодо обох земельних ділянок реєстрація проводилась без надання заявником усіх документів, що підтверджують право власності заявника. Проявивши розумну обачність, зважаючи на відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, особливо придбаваючи у ОСОБА_4 одразу дві земельні ділянки, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості перевірити, на підставі чого було зареєстроване право власності на земельну ділянку за попереднім власником та встановити, що вона незаконно вибула з власності Позивачки.

Водночас у позовній заяві і у судовому засіданні представник Позивачки уточнив, що земельна ділянка витребується у Відповідача як у добросовісного набувача.

Стислий виклад позиції Відповідача

Відповідач у відзиві на позов проти позову заперечує, посилаючись на:

1.пропуск строку позовної давності. Відповідач вважає, що Позивачка недбало ставилася до своїх прав, не цікавилася своєю власністю, дізналася про порушення своїх прав через 12 років після того, як земельна ділянка вибула з власності Позивачки;

2.висновок експерта є недопустимим доказом, оскільки на дослідження був наданий інший договір;

3.договір купівлі-продажу № 351 від 12.03.2012 між Позивачкою та Триколічем посвідчений нотаріально, листи нотаріуса не узгоджуються з фактичними обставинами справи.

КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_8 від 13.02.2023 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в загальне позовне провадження.

10 травня 2024 року за результатами підготовчого засідання суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Згодом, 03 грудня 2024 року, Вища рада правосуддя прийняла рішення №3505/0/15-24 про звільнення судді ОСОБА_8, у зв`язку з чим 10 грудня 2024 року, згідно з розпорядженням керівника апарату суду, було проведено повторний автоматизований розподіл цієї справи між суддями.

Справу передано на розгляд судді Коваленко І.І.

Ухвалою від 20 грудня 2024 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Коваленко І.І. прийняла до провадження справу та повторно розпочала розгляд справи по суті.

17 лютого 2024 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника Відповідача про повернення до стадії підготовчого судового засідання, а заявлені клопотання, пов`язані з витребуванням доказів, призначенням судової експертизи залишив без розгляду, оскільки вони своєчасно не були заявлені в підготовчому судовому засіданні. Поважних причин неподання своєчасно відповідних клопотань представник Відповідача не навів.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Позивачка набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер :62:511:0002 на підставі рішення Київської міської ради

рішення 1074/3143 від 24.12.2009, про що Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №806347 від 30.04.2010.

Вказані відомості також підтверджуються інформацією ГУ Держгеокадастру у м. Києві, відповідно до якої Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА), станом на 01.01.2013, земельну ділянку з кадастровим номером :62:511:0002, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_3 .

Водночас 30.10.2020 ця земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу №351 від 12.03.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В., з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 .

Надалі 06.11.2020, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №6905 від 06.11.2020, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за Відповідачем.

У договорі купівлі-продажу від 06.11.2020 зазначено, що продаж земельної ділянки відбувся за ціною 200 000,00 грн. Відповідач заперечує ці обставини і стверджує, що ціна була вище, на підтвердження чого надає розписку. Суд не бере до уваги ці докази, оскільки договір нотаріально посвідчений і ціна, як істотна умова договору, має бути вказана в договорі купівлі-продажу. Обставини сплати Відповідачем ОСОБА_4 не мають істотного значення для правильного вирішення спору.

Водночас, зважаючи на те, що вартість земельної ділянки, що витребується, впливає на ціну позову, суд бере до уваги висновок про вартість об`єкта оцінки від 04.03.2025 з метою визначення ціни позову - 850 500,00 грн.

Відповідно до висновку експерта від 06.10.2022 № СЕ-19/111-22/33940-ІЧ у кримінальному провадженні №0000050, підпис від імені ОСОБА_3 у Договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 у графі «Продавець» виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису.

ОЦІНКА СУДУ

(1) Щодо підписання договору купівлі-продажу та висновку експерта

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Позивач доводить обставини непідписання договору та його підробки, у тому числі висновком експерта від 06.10.2022 № СЕ-19/111-22/33940-ІЧ у кримінальному провадженні №0000050, яким, зокрема, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у Договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 у графі «Продавець» виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису.

Ця експертиза була проведена у кримінальному провадженні. Експерт був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Та обставина, що вказану експертизу проведено не за ухвалою суду у справі, що переглядається, не є підставою вважати її недопустимим доказом, оскільки особи, які проводили цю експертизу, є атестованими судовими експертами, обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, висновок містить інформацію щодо предмета доказування, а отже, є допустимим письмовим доказом у справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі (постанови Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 522/16529/20; від 20 листопада 2024 року № 373/2163/21).

Така позиція є сталою в судовій практиці. Верховний Суд неодноразово робив висновок про допустимість висновку експерта, який проведений у межах кримінального провадження. Зокрема, такі правові висновки викладено і у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 761/12898/16-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18.

Водночас, у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 308/10606/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 також зазначено, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.

Представник Відповідача заявляв відповідне клопотання, але вже після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Відповідач не спростував вказаного висновку експерта, не надав жодних доказів та не навів доводів, на підставі яких висновок можна було визнати неповним або неясним, визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Зокрема, Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, оцінюючи докази в їх сукупності, бере до уваги не лише висновок почеркознавчої експертизи, а й те, що наявний у матеріалах реєстраційної справи договір купівлі-продажу №351, що став підставою для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 , виконаний на бланку серії ВРР №012738 та начебто посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В.

У той же час, ОСОБА_5 з цього приводу повідомив наступне: 1) Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ним не посвідчувався (і відповідно до Державного нотаріального архіву в подальшому не передавався); 2) нотаріальний бланк серії ВРР №012738 був використаний нотаріусом ОСОБА_5 12.03.2012 року для здійснення іншої нотаріальної дії, з іншими сторонами правочину. Більш того, ОСОБА_5 було надано копію договору купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 12.03.2012 щодо зовсім іншої земельної ділянки. Саме цей договір в дійсності був виконаний ОСОБА_5 на бланку ВРР №012738.

Суд, оцінюючи надані докази в їхній сукупності, дійшов висновку, що Позивачка не підписувала договір купівлі-продажу земельної ділянки №351 від 12.03.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , її підпис є підробленим.

(2) Щодо неукладеності договору

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

За змістом статті 264 ЦПК України при вирішенні цивільної справи суд має насамперед визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює, та правильно її застосувати.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах зробила висновок, що "за своєю правовою природою нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, у разі невстановлення факту зловживання з боку власника своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений з огляду на відсутність підтвердження волевиявлення його сторони на укладення відповідного правочину" (пункт 82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23)).

Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати (пункти 233 - 236 вказаної вище постанови).

З урахуванням вказаного вище висновку Великої Палати Верховного Суду, Суд визнає договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2020 № неукладеним.

(3) Щодо витребування майна

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, за загальним правилом саме власнику належить правоможність вчинення правочинів, спрямованих на розпорядженням його майном (див. пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 826/20221/16).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Велика Палата Верховного Суду в іншій постанові також виснувала, що якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.

У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).

Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23)) .

У справі, що розглядається:

1.земельна ділянка вибула з володіння Позивачки не з її волі, оскільки в основу переходу права власності покладено неукладений правочин з підробленим підписом. Це є прямим порушенням права власності Позивача;

2.спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором Відповідачу;

3.Позивачка визнає обставини, що Відповідач є добросовісним набувачем, тобто те, що він не знала і не міг знати про відсутність у Продавця права його відчужувати.

Отже, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином), воно може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

(5) Щодо строку позовної давності

Представник Відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності.

Суд, вирішуючи питання, чи пропущено Позивачем строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого права власності на земельну ділянку, виходить з такого.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, Суд відзначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа:

1.довідалася про порушення свого права;

2.могла довідатися про порушення свого права;

3.довідалася про особу, яка його порушила;

4.могла довідатися про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що зміст наведених у частині першій статті 261 ЦК України термінів, зокрема «довідався» та «міг довідатися», свідчить про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Доведенню позивачем підлягає також той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, які є підставами її вимог і заперечень (постанова від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21); пункт 60 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Така позиція є сталою в судовій практиці і раніше була сформульована Верховним Судом України у справі № 6-17цс17.

Також Верховний Суд України звертав увагу на те, що "для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивної (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти" (правова позиція Верховного Суду України, що викладена у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14).

При цьому, Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (пункт 7.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)). У цій постанові Велика Палата Верховного Суду з метою забезпечення єдності судової практики відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими "початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу".

У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій (постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 № 385/321/20 (61-9916сво21)).

Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, пункт 98 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші).

Отже, у цій справі, оскільки право власності Позивачки на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з його власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Позивачка довідалався або могля довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з його власності у володіння іншої особи.

Право власності Позивачки на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з володіння у володіння іншої особи на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2012 року, а не в момент укладення цією особою наступного правочину з відчуження земельної ділянки.

Відповідач не надав доказів, що Позивач знав або міг знати про цей договір купівлі-продажу в день його укладання. У цей день право власності на земельну ділянку за ОСОБА_9 не було зареєстровано. Отже, ця дата не може бути використана для відліку позовної давності.

У даному випадку Позивач мав можливість довідатися про порушення його права на наступний день після внесення відомостей до державного реєстру прав. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_10 - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ним такого права, а відповідні записи в Реєстрі створюють для Позивача перешкоди у реалізації правоможності власника на розпорядження цим нерухомим майном (див. пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 711/4556/16-ц).

До 30.10.2020 реєстрація права на земельну ділянку за ОСОБА_9 не була проведена.

Суд зауважує, що хоча об`єктивно порушення права Позивача відбулось 12 березня 2012 року, про порушення свого права Позивач міг довідатися лише 30 жовтня 2020 року, коли відбулось офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на земельну ділянку. Також у цей момент порушення стало явним, так як Відповідачка, набувши право власності на земельну ділянку 10 червня 2021 року, почала відкрито користуватись земельною ділянкою, завозити будівельні матеріали. Обставини викритого володіння земельною ділянкою підтверджуються в тому числі показаннями свідка - ОСОБА_11 , яка є сусідкою по земельній ділянці.

Водночас суб`єктивно Позивач дізнався про порушення свого права лише 31 жовтня 2023 року. Саме тоді, після отримання інформаційної довідки № від Київської міської прокуратури, Позивач остаточно дізнався про особу, яка порушила його права на земельну ділянку.

Факт того, що Позивач суб`єктивно дізнався про порушення 10.02.2022, не змінює юридично значимий момент початку строку позовної давності. Відлік починається з 30 жовтня 2020 року, коли інформація про зміну власника стала публічно доступною через Державний реєстр прав, і Позивач міг, проявивши розумну обачність, дізнатися про порушення

Підсумовуючи викладене, Суд зазначає, що Позивач звернувся до суду з позовом 07.02.20223. Строк позовної давності починається з 30 жовтня 2020 року, коли відомості були внесені до Державного реєстру. Строк позовної давності у цій справі не пропущений.

З огляду на те, що строк позовної давності не пропущено, Суд не вирішує питання поважність причин його пропуску.

(6) Щодо втручання в права власності Відповідача

Загальні принципи щодо втручання у мирне володіння майном були узагальнені Європейським Судом з прав людини, наприклад, у справі "Кривенський проти України" (№ 43768/07, § 42, 16 лютого 2017 року) та "Каневська проти України" (№ 73944/11, § 45, 17 листопада 2020 року). Зокрема, Суд повинен оцінити, чи було втручання законним, здійсненим у суспільних інтересах, і чи переслідувало воно законну мету засобами, розумно пропорційними до мети, яку прагнули реалізувати

У цій справі, що розглядається, спірні приміщення були витребувані у Відповідачки на підставі статті 388 Цивільного кодексу, яка дозволяє витребування майна його законним власником у добросовісного набувача, якщо майно було відчужене проти волі власника. Також особливістю цієї справи є те, що Відповідачка не була позбавлена майна на користь держави. Це є спором між приватними особами, майно витребувано в інтересах третьої особи, і держава має лише позитивні зобов`язання.

Європейський Суд з прав людини розглядав справи щодо застосування цієї статті в інших справах і не встановив порушення в тому числі з тих підстав, що заявниця мала можливість звернутися із позовом до продавця, вимагаючи стягнення (повернення) суми, яку вона сплатила за майно (див. "Каневська", цитоване вище, § 49; "Заставська проти України" (ріш.), № 57960/19, § 26, 23 березня 2023 року; "Василевська проти України" (ріш.), № 37919/15, § 21, 4 липня 2024 року, "Філіп Андре Саді ВІТСЕ проти України", № 64351/14, § 21, 21 листопада 2024 року).

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу, що законодавство України надає особі після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Вона не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до особи, в якої придбала земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав (пункт 9.19 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22)). Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3)).

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Керуючись статтями 4, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, Суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яна Володимирівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна, про витребування земельної ділянки, задовольнити повністю.

Витребувати від ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 8000 000 000:62:511:0002 за адресою; АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) 2000,00 грн судовий збір.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід держави 6505,00 грн судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 15.08.2025

Суддя Інна КОВАЛЕНКО