П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року місто Київ

Справа № 752/28245/21

провадження №22-ц/824/5193/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Сініченком Ігорем Сергійовичем,

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 1 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Машкевич К.В..,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача суму позики 4275447,02 грн.; три відсотка річних за період з 29.08.2019 по 08.11.2021 у розмірі 281828,10 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 28.08.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договори позики, що підтверджуються розписками: розписка від 28.08.2018 на суму 25000 Євро; розписка від 28.08.2018 на суму 25000 Євро; розписка від 28.08.2018 на суму 25000Євро; розписка від 28.08.2018 на суму 25000 Євро; розписка від 28.08.2018 на суму 15300 доларів США; розписка від 28.08.2018 на суму 16500 доларів США. Сума позик становить 131800 Євро, що є еквівалентом на день отримання позики 4275447,02 грн.

Строк повернення позики до 28.08.2019.

Однак станом на день звернення позивача до суду з цим позовом, відповідачі свої зобов`язання за договорами позики не виконали, свідомо ігнорують свої договірні зобов`язання, а тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав.

Невиконання відповідачами своїх грошових зобов`язань, дає підстави позивачу просить стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, що розраховані на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 1 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням представник ОСОБА_3 адвокат Сініченко І.С. подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 . Вказане рішення не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості.

Зокрема, зазначає про те, що в матеріалах справи відсутні докази укладених договорів позики. Розписки не містять посилань на те, що вони видані на виконання договору позики, будь-які вказівки щодо дати фактичного отримання коштів відсутні. Зі змісту розписки неможливо встановити кому саме має бути повернена вказана в розписках грошова сума. За таких обставин, апелянт вважає відсутнім сам факт укладення між сторонами договору позики, та відповідно відсутній факт існування боргового зобов`язання.

Апелянт вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки боргові відносини, а саме відносини позики між сторонами відсутні. Кошти, про стягнення яких просить позивач, були передані не в борг, а в рамках здійснення спільної діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Данилова В.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

В судове засідання не з`явилися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ОСОБА_4 повідомлений про день, час і місце засідання суду шляхом направлення судового повідомлення на поштову адресу. Направлене судом судове повідомлення повернуте до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». ОСОБА_3 вважається також повідомленим про місце, день і час розгляду справи, оскільки судове повідомлення направлено до електронного кабінету його представника адвоката Сініченко І.С., що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду ( а.с.232 т.2). Будь-яких заяв про неможливість прибути в судове засідання від відповідачів не надходило, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Данилова В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом установлено, що 28.08.2018 між сторонами було укладено 6 договорів позики, оформлені 6 розписками, відповідно дот змісту яких відповідачі отримали від позивача відповідно: 25000 Євро, 25000 Євро, 25000Євро, 25000Євро, 15300 Євро та 16500 Євро.

Факт отримання відповідачами грошових коштів підтверджується власноручно складеними розписками від 28.08.2018 з підписами відповідачів, копії яких долучені до позову і оригінали яких позивачем надані в судовому засіданні для огляду.

За змістом розписок відповідачі зобов`язалися повернути кошти 28.08.2019.

З розписок відповідачів вбачається, що кошти в борг ними бралися спільно і повернути кошти до 28.08.2019 вони також взяли зобов`язання спільно.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами були укладені шість договорів позики, факт отримання відповідачами грошових коштів підтверджується власноручно складеними розписками від 28.08.2018 з підписами відповідачів. За змістом розписок відповідачі зобов`язалися повернути кошти 28.09.2019.

Відповідачі борг не повернули.

Наявність оригіналів вказаних розписок у позивача є свідченням як укладення між сторонами договорів позики, так і невиконання відповідачами їх умов щодо повернення коштів у визначений сторонами строк.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми боргу в розмірі 4274274 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення 3% річних, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачем заявлена вимога про стягнення суми позики у гривні, а боргові зобов`язання, визначені в іноземній валюті, відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідачів суми боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначено кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Суд першої інстанції, дослідивши зміст наданих позивачем до позовної заяви розписок, які містить інформацію щодо отримання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті Євро), які позичальники зобов`язалися повернути 28.08.2019, дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на договорі позики.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , отримавши кошти в борг, що підтверджується складеними розписками, у визначеній у розписках строк їх не повернули. Наявність у позикодавця оригіналів розписок підтверджує факт невиконання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 їх обов`язку щодо повернення коштів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в тій частині, що в матеріалах справи відсутні докази укладених договорів позики, а надані позивачем розписки не містять посилань на те, що вони видані на виконання договору позики, що виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

За змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

Отже, наявні у справі розписки, які мають підписи позичальників, дату отримання грошових коштів та обов`язок по поверненню грошових коштів з чітко визначеною датою, є достатніми доказами на підтвердження існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що розписка не містить інформації щодо особи, якій має бути повернутий борг, є безпідставними, оскільки за змістом розписок, текст яких є ідентичним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кошти взяли у ОСОБА_1 , зобов`увалися гроші вернути 28.08.2019. Зміст розписок не дає підстав для сумнівів щодо особи, якій відповідачі зобов`язалися повернути кошти.

Посилання ОСОБА_3 на те, що між сторонами існували інші правовідносини, не пов`язані із наданням та отримання коштів у борг, а пов`язані зі спільною діяльністю, висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені.

Такі доводи ОСОБА_3 спростовуються змістом розписок, дійсність яких відповідачем не спростована.

Призначена судом першої інстанції за клопотанням представника ОСОБА_3 комплексна судова почеркознавча та технічна експертиза не була проведена у зв`язку з непроведенням оплати та не наданням необхідних для проведення експертизи матеріалів. Суд першої інстанції визнав, що клопотання експерта в частині, яке стосувалося вчинення дій з боку відповідача ОСОБА_3 виконано не було в зв`язку з ухиленням останнього від його виконання з приведенням різних причин, у тому числі в зв`язку з його неявкою та неявкою його представника до суду, без участі яких клопотання експерта не могло бути виконане. Вартість експертизи відповідачем оплачена не була і фактично заявою його представника від 28.03.2024 відповідач відмовився від її оплати.

За таких обставин відповідачем не спростована чинність договорів позики, укладених у формі розписок, зобов`язання за якими відповідачем ОСОБА_3 мають бути виконані.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи у відсутність представника відповідача ОСОБА_3 , який з поважних причин не зміг з`явитися в судове засідання 01.10.2024, в якому було ухвалене оскаржуване рішення, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки сторона відповідача була повідомлена про дату і час судового засідання, представник відповідача не прибув в судове засідання, розпорядившись своїми правами на власний розсуд.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів суми заборгованості. Доводи ж апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, висновки суду, викладені в рішенні суду, відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 267, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Сініченком Ігорем Сергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 1 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 18 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус