Справа № 296/6018/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"21" травня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Заріцька Євгенія Олександрівна, ОСОБА_3 , про визначення права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом та відповідно до змісту позовних вимог просить визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/3 (одну третю) ідеальну частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 (одну шосту) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_2 та 1/6 (одну шосту) частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:0013:1168, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , яку було передано для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . Після смерті якої відкрилась спадщина на 1/3 ідеальну частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; на 1/6 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_2 та 1/6 частку земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . За життя ОСОБА_4 залишила на її користь заповіт, відповідно до якого заповіла частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Щодо 1/6 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_2 та 1/6 частки земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , то за життя ОСОБА_4 не оформила належним чином права на таке майно. 27.06.2024 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Заріцькою Є.О. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №110/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , у зв`язку з неможливістю визначити частку померлої у праві спільної власності на житловий будинок, згідно наданих нотаріусу документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії.

Указані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою від 03.10.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання.

13.11.2024 року постановлено ухвалу про витребування доказів.

Ухвалою від 11.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду клопотання в якому просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.71,72).

Представник позивача адвокат Кашапова В.О. подала до суду заяву в якій просить справу розглянути без участі сторони позивача, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.198).

Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Заріцька Євгенія Олександрівна подала до суду заяву в якій просить справу розглянути без її присутності, в розгляді даної справи покладається на розсуд суду (а.с.97).

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася.

Від відповідача відзив на позов до суду не надходив, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

У призначені судові засідання відповідач не з`явився.

Від відповідача 14.03.2025 року надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому також вказано, що позов підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач належним чином повідомлена про порядок розгляду справи. Однак таке клопотання не можна вважати заявою по справі.

Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, ч. 8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторони.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 23 травня 1970 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Після реєстрації шлюбу дружні присвоєно прізвище ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.13) та копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №6 від 26.06.2024, що зберігається в матеріалах спадкової справи (а.с.109).

ІНФОРМАЦІЯ_2 від спільного шлюбу у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_2 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.141 зворот - 142).

ІНФОРМАЦІЯ_3 від спільного шлюбу у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим 04.08.2023 року Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с. 123 зворот).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 27 липня 1994 року серії ЖТ-08-24 №003374 вбачається, що на підставі рішення виконкому Сінгурівської сільської ради народних депутатів від 19.05.1994 року №28 ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,33 гектарів, яка розташована на території с.Пряжів Сінгурівської сільської ради. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.21).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.06.2024 № 384529946 вбачається, що власником земельної ділянки, кадастровий номер: :01:001:1168, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 (нуль цілих дві тисячі п`ятсот десятитисячних) гектара, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_5 , підстава виникнення права власності: державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ-08-24 №003374, виданий 27 липня 1994 року Сінгурівською сільською радою Житомирського району Житомирської області (а.с. 130).

Згідно довідки №181 від 28.06.2024 року, виданої Пряжівським старостинським округом позивачу ОСОБА_1 вбачається, що індивідуальний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 належав ОСОБА_5 . Даний будинок побудований в 1991 році (а.с.17).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.06.2024 №384529946 вбачається, що власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав:040, земельна ділянка розташування: кадастровий номер::01:001:1168, є ОСОБА_5 , підстава виникнення права власності: довідка, видана Новогуйвинською селищною радою Житомирського району Житомирської області 27 березня 2023 року за №98 (а.с. 130).

Згідно договору дарування частини житлового будинку від 01.12.2000 року, ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.09.2021 року, ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_5 купив 2/3 частини житлового будинку, що знаходиться в м.Житомирі, Київське шосе (а.с.14).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.06.2024 №384477438 вбачається, що власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 101, є ОСОБА_5 , розмір частки 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Ковалевським В.С. 27 вересня 2001 року за реєстровим №2831, та договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Ковальовою Т.В. 01 грудня 2000 року за реєстровим №3593 (а.с. 129 зворот).

Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Заріцькою Є.О. 31.08.2017 за реєстровим №480, ОСОБА_4 заповіла належну їй на праві власності відповідну частину житлового будинку АДРЕСА_1 , своїй доньці ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до даних Спадкового реєстру, заповіт ОСОБА_4 від 31.08.2017 року зареєстровано в Спадковому реєстрі за №61156578, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №48932566 від 31.08.2017 року (а.с.10).

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 02.08.2023 року Дарницьким відділом Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), 16.11.2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . Після реєстрації шлюбу дружні присвоєно прізвище ОСОБА_12 (а.с.124).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 23.01.2018 року (а.с.8).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 14.07.2023 року (а.с.22).

Відповідно до інформації із Спадкового реєстру, спадкова справа ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована в Спадковому реєстрі приватним нотаріусом Заріцькою Є.О. 20.07.2023 року за номером у Спадковому реєстрі: 70966072, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №73272750, виданому 20.07.2023 року (а.с.23).

Згідно інформації із Спадкового реєстру, спадкова справа ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована в Спадковому реєстрі приватним нотаріусом Заріцькою Є.О. 26.06.2024 року за номером у Спадковому реєстрі: 72632124, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №77466702, виданому 26.06.2024 року (а.с.11).

Як вбачається з відомостей, які містяться в реєстрі Житомирської територіальної громади, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , починаючи з 03.10.2001 і по даний час, є адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2024/007428856, сформованим 25.06.2024 (а.с.18).

У листі №111/01-16 від 27.06.2024 року, який адресований ОСОБА_1 , приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Заріцька Є.О. повідомляє, що останнім місцем проживання померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , було АДРЕСА_1 . Заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину від інших спадкоємців ОСОБА_4 не надходили (а.с. 12).

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.

Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Враховуючи волю заповідача таке тлумачення статті 1275 ЦК України дозволяє усунути конкуренцію між спадкуванням за заповітом та законом, оскільки ніхто не може бути одночасно спадкоємцем за законом та заповітом відносно спадкової маси охопленої заповітом. Якщо призначені кілька спадкоємців за заповітом і той або інший з них відмовляється від прийняття своєї частини або, взагалі, вибуває з числа інших, то частини у спадщині інших у відповідній мірі збільшуються.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Позивач ОСОБА_1 постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини та як спадкоємець за заповітом у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подала, тобто є такою, що прийняла спадщину після ОСОБА_4 , що свідчить про необхідність задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, не зважаючи на те, що нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії. Такий висновок підтверджується також правовою позицією, сформованою Верховним Судом в постанові від 22 вересня 2021 року в справі №227/3750/19 (провадження № 61-16069св20).

Також Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2024 року в справі №522/3974/20 зазначено наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суди не врахували, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачем. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

Таким чином, заявлений позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту її спадкових прав є належним, а з врахуванням встановлених судом обставин щодо фактичного прийняття спадщини внаслідок спільності проживання померлої та спадкоємця, позовні вимоги щодо визнання права власності на спадкове майно підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд також враховує, що право власності на спірну земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:1168, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), померлий ОСОБА_5 набув на підставі рішення сільської ради; це право посвідчено державним актом на право приватної власності на земельну ділянку згідно зі статтею 23 ЗК України 1990 року (який був чинний на час видачі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку).

За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).

Частина перша статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку набуття у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, у такого набувача право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.

Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Остаточна правова позиція сформована Великою Палатою Верховного Суду 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 і підстав для відступу не вбачається

У справі, що розглядається, цілком очевидним є висновок про те, що внаслідок набуття права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок за адресою будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 та завершений будівництвом в 1991 році, попри реєстрацію права власності виключно на одного з подружжя, ОСОБА_4 , яка набула право власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна.

Отже житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав:040, та земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер::01:001:1168, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 (нуль цілих дві тисячі п`ятсот десятитисячних) гектара, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (дев`ять) належить до складу спадщини, яка підлягає успадкуванню по померлій ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 .

Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач у змісті позовних вимог просить визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 (одну шосту) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_2 та 1/6 (одну шосту) частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:0013:1168, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 . При цьому з матеріалів справи явно вбачається, що позивачем було допущено описку, оскільки зібраними у справі доказами стверджується, що вірним є кадастровий номер :01:001:1168, тобто такий, в якому код місцерозташування кадастрового кварталу щодо кадастрової зони земельної ділянки складається з трьох цифр :001:, а не з чотирьох :0013: та не містить цифри 3.

Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе вказати вірний кадастровий номер в резолютивній частині рішення, що не слід вважати виходом за межі позовних вимог.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст. 12-13,76-81,89,211,247,258,263-265,280,354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/3 (одну третю) ідеальну частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 (одну шосту) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_2 та 1/6 (одну шосту) частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:1168, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , яку було передано для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Заочне рішення може бути оскаржено відповідачем шляхом подання до Корольовського районного суду м.Житомира заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_9 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Зарицька Євгенія Олександрівна, адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_10 .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 20.06.2025