АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2025 року

м. Чернівці

справа № 713/586/25

провадження № 22-ц/822/578/25, № 22-ц/822/579/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Тодоряк Г. Д.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2025 року та на додаткове на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 травня 2025 року

головуюча в суді першої інстанції суддя Кириляк А. Ю.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 .

Просила суд, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення ними повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що з 20 листопада 2008 року сторони перебували у шлюбі, в якому у сторін народились двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2020 у справі № 713/1472/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю, яка їх матеріально забезпечує. Відповідач участі у вихованні та утриманні дочок не приймає.

Вказує, що самостійно опікується та матеріально утримує дітей: оплачує оренду житлового приміщення, купує продукти харчування, одяг, шкільне приладдя, оплачує всі витрати на оздоровлення, навчання та лікування, дає кишенькові гроші на обіди та дозвілля, оплачує супутні потреби. Відповідач не вживає заходів щодо належного піклування про дітей, їх здоров`я, духовного розвитку та навчання, участі в їх утриманні не бере.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не здійснює систематичну (щомісячну) допомогу на утримання дітей позивачка звернулася до суду за захистом їх прав та законних інтересів.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, із відповідною індексацією починаючи з 21 лютого 2025 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вирішуючи питання про стягнення аліментів та їх розмір, суд врахував відсутність доказів про наявність на утриманні у відповідача інших осіб, а також відсутність будь-яких відомостей про наявність у відповідача захворювань, які потребували б додаткових витрат. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами, керуючись законом, суд вважає, що позов обґрунтований і він підлягає задоволенню.

Додатковим рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 травня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить:

рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі 1 500 гривень на кожну дитину, щомісячно, до досягнення ними повноліття.

додаткове рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000 гривень.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що позивачка не надала та не довела жодними належними та допустимими письмовими доказами того, що відповідач самоусунувся від матеріального утримання дочок.

Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою положення частини 4 статі 265 ЦПК України, за яким судове рішення має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції розглянув цивільну справу по суті без наявних в справі письмових доказів, які подавались відповідачем, та всупереч обставинам відповідно до яких, останній з об`єктивних причин не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі у зв`язку з поганим станом здоров`я, а також необхідністю здійснювати постійний догляд за хворою мамою.

Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою відзив на позов та надані письмові докази на підтвердження сімейного, матеріального і фізичного стану відповідача.

Зазначає, що здійснює постійний догляд за рідною мамою ОСОБА_5 , яка є недієздатною, а відповідач за станом здоров`я не працює, оскільки йому протипоказана важка праця: наявний остеохондроз, спондилоартроз, остеохондроз, спондилоартроз поперекового відділу хребта, кила міжхребцевого диску на рівні сегменту. Розрив фіброзного кільця та зміцнення міжхребцевого диску.

Вказує, що судом першої інстанції при розгляду справи щодо матеріального становища відповідача, не взято до уваги його життєві обставини, здоров`я, наявність яких мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Також посилається на те, що ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги те, що позивачкою не було подано до суду розрахунок вартості послуг наданих у зв`язку із розглядом справи та акт виконання робіт за договором про надання правової допомоги від 06 лютого 2025 року.

Узагальнені доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка.

Просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 28 квітня 2025 року та додаткове рішення суду від 14 травня 2025 року без змін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народились двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а. с. 9-10).

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2020 року у справі № 713/1472/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 8).

З акту об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Клен», вбачається, що позивачка ОСОБА_1 з дочками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично з січня 2025 року проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 11).

Згідно з актом оцінки потреб сім`ї від 26 червня 2024 року № 556/02-17, відповідач ОСОБА_6 станом на 26 червня 2024 року проживає з дочками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 46-50).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 серпня 2018 року № 133072537, власником квартири АДРЕСА_3 , є ОСОБА_2 (а. с. 34).

З квитанцій до прибуткового касового ордеру № 53 від 25 жовтня 2022 року, № 41 від 17 листопада 2022 року, № 77 від 29 грудня 2022 року, № 13 від 17 січня 2023 року, № 55 від 28 лютого 2023 року, № 32 від 16 березня 2023 року, № 36 від 20 квітня 2023 року, вбачається, що ОСОБА_2 оплачував навчання дочки ОСОБА_3 в навчальному закладі ПП «Мовний коледж «Пріорітет» (а. с. 36-38).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів по картці/рахунку від 19 квітня 2025 року та довідки АТ КБ «ПриватБанк» за реквізитами карткового рахунку неповнолітньої ОСОБА_3 від 24 березня 2025 року, вбачається, перерахування коштів від ОСОБА_2 у розмірі 2 615 гривень 06 копійок (а. с. 39-42, 43).

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2024 року у справі № 713/2411/24 призначено ОСОБА_2 опікуном над недієздатною мамою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 52-53).

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що рішення у справі судом першої інстанції ухвалено 28 квітня 2025 року та у судовому засіданні проголошено його вступну та резолютивну частини, що зокрема підтверджується протоколом судового засідання (а. с. 97-101), а тому відповідно до положень частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є 28 квітня 2025 року.

При цьому при складанні повного рішення, судом першої інстанції допущено описку та помилково датою ухвалення рішення зазначено «05 травня 2025 року» замість правильного «28 квітня 2025 року» (а. с. 102-104).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до статті51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина восьма, дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (частина перша, друга статті 141 СК України).

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (частина перша третя статті 6 СК України).

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (частини перша, друга статті 183 СК України).

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина 1 статті 184 СК України).

Отже, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом статей 13, 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Пред`явлення позивачкою позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дітей, що власне відповідачем не спростовано та підтверджується поданням апеляційної скарги.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, згідно із частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

В свою чергу, в силу приписів статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд виходить із безумовного права дітей на належне утримання, виховання, рівень життя та розвитку від своїх батьків, до досягнення повноліття.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналізуючи зазначені норми закону, апеляційний суд виходить з того, що батьки дітей повинні забезпечити для них утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я.

Цей мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо) і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно і аліменти повинні визначатися у більшому розмірі від мінімальної межі.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів на неповнолітніх дітей, суд враховує стан здоров`я позивачки та відповідача платника аліментів, їхнє матеріальне становище, рівність прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, вимоги розумності та справедливості, мінімальний розмір аліментів на одну дитину.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції правильно встановив та врахував обставини визначені в статті 182 СК України, прожитковий мінімум на дітей, рівність обов`язків батьків щодо утримання дитини, а також ту обставину, що діти ростуть і це тягне за собою більше витрат, а тому дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 та малолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що забезпечуватиме необхідний та достатній рівень гармонійного розвитку дітей і такий розмір аліментів буде відповідати принципу співрозмірності, розумності та буде забезпечувати захист інтересів та потреб дітей та відповідатиме наявності спроможності у батька таку допомогу надавати.

Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі, що він за станом здоров?я не працює та на його утриманні перебуває його мати ОСОБА_5 , яка є недієздатною, є безпідставними, оскільки будь-яких доказів на підтвердження регулярних витрат на лікування апелянтом не надано, та обставина, що відповідач потребує лікування не звільняє його від обов`язку сплачувати аліменти на неповнолітніх дітей.

Утримання дітей є спільним обов`язком обох батьків як матері, так і батька, незалежно від того, чи вони перебувають у шлюбі, розлучені або проживають окремо. Такий обов`язок прямо передбачений статтею 180 СК України.

Законодавство не ставить виконання цього обов`язку в залежність від працевлаштування чи рівня доходу одного з батьків. Наявність чи відсутність офіційного працевлаштування не звільняє іншого з батьків від участі в утриманні дитини. Жодна зі сторін не може бути повністю усунута від виконання своїх батьківських обов`язків лише через формальні або суб`єктивні обставини, зокрема такі як фінансова скрута, часткова зайнятість чи посилання на неофіційний дохід іншого з батьків.

Навпаки, кожен із батьків має здійснювати посильний внесок у виховання, розвиток і забезпечення гідних умов життя дитини. Це відповідає принципу найкращих інтересів дитини.

Отже, спроба перекласти весь тягар утримання дітей на одного з батьків, апелюючи до суб`єктивної оцінки рівня її доходу, є необґрунтованою та не відповідає нормам чинного законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема аудіозапису та протоколу судового засідання від 28 квітня 2025 року, відповідач підтвердив, що діти перебувають у його житлі лише на вихідних, або декілька годин після школи, а в будні дні постійно проживають разом із матір`ю, яка забезпечує їх повсякденні потреби: навчання, догляд, харчування, лікування тощо. Це свідчить про те, що саме мати є особою, яка фактично виконує основні батьківські обов`язки, несе фінансове, емоційне та фізичне навантаження у догляді за дітьми.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів при вирішенні цього спору також бере до уваги, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

В свою чергу надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів та вимогам про ухвалення нового рішення про стягнення аліментів у розмірі 1 500 гривень на кожну дитину, апеляційний суд виходить із наступного.

ОСОБА_2 посилався на те, що за станом здоров`я не працює, а також здійснює постійний догляд за матір`ю, а тому стягнення аліментів у розмірі 1/3 заробітку (доходу) покладатиме на нього надмірний тягар.

Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Відповідно до пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.

Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів. Положення статті 81 СК України та частини третьої статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку. Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, до поняття «заробіток» включає також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин.

Згідно з частиною другою статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень. Сам розмір середньої заробітної плати як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5,зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.

Розрахунок заборгованості боржника який не працював, тобто не мав реального заробітку, здійснюється виходячи із середньої заробітної плати для відповідної місцевості на час виникнення заборгованості.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 759/1727/16.

Відповідно до останніх офіційно оприлюднених Державною службою статистики України даних середня заробітна плата у Чернівецькій області у 2022 році становила 11 326 гривень.

Як вбачається із відомостей Пенсійного фонду України середня заробітна плата в України станом на січень 2024 року становила 14 974 гривні 56 копійок, а станом на січень 2025 року 18 660 гривень 32 копійки

При цьому показник середньої заробітної плати в Чернівецькій області станом на січень 2025 року є суттєво нижчим та становить близько 14 000 гривень.

1/3 від показника середньої заробітної плати становитиме близько 4 700 гривень.

Статтею 7 установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме дітей віком до 6 років 2 563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років 3 196 гривень.

На час розгляду справи у суді першої інстанції спільні діти сторін досягли шестирічного віку.

З урахуванням обмежень, встановлених частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів на двох дітей віком від 6 до 18 років не може бути меншим 3 196 гривень.

Тобто, відповідач в апеляційній скарзі фактично просить суд ухвалити рішення яким стягнути з нього аліменти на утримання двох дітей у розмірі меншому, ніж гарантовано законом.

З урахуванням вищевикладеного, визначений судом розмір аліментів у частці 1/3 від заробітку (доходу) відповідача не може вважатися надмірним та відповідає інтересам дітей, які мають право на достатній рівень матеріального забезпечення.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що як суд першої, так і апеляційної інстанції не наділений повноваженнями на власний розсуд визначати спосіб присудження аліментів, а також виходити за межі позовних вимог та розглядати вимогу, що не була предметом розгляду у суді першої інстанції. Відповідне право (визначення способу стягнення аліментів) згідно з положеннями частини третьої статті 181 СК України належить тому з батьків, з ким проживає дитини.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження № 61-22317св19).

При цьому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо оскарження додатково рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 травня 2025 року

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 та постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 14 липня 2021 року у справі № 761/15741/17, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17, від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.

У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Таким чином суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 487/4983/20.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2022 року у справі № 910/12257/13 (провадження № 14-382цс19) вказано, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» було укладено додаткову угоду № 1 до Договору про надання юридичної (правничої) допомоги №24/25 від 06 лютого 2025 року, про те, що гонорар за надання правової допомоги у суді першої інстанції у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів визначається у фіксованому розмірі та становить 12 000 гривень.

Згідно з наданої до суду квитанції до прибуткового касового ордера № 28/04/52 від 28 квітня 2025 року Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» прийнято від ОСОБА_1 кошти в розмірі 12 000 гривень.

Отже, ОСОБА_1 згідно з вимогами статті 81 ЦПК України довела обставини надання їй Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» послуг професійної правничої допомоги при розгляді цієї справи у суді першої інстанції та обґрунтувала заявлений остаточно до стягнення розмір витрат за надані послуги.

12 травня 2025 року від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Цеханський В. Д. надійшло клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами до 3 000 гривень, оскільки відповідач вважає, що заявлена сума витрат є неспівмірною зі складністю цієї справи, обсягом наданих адвокатом послуг, а також заявлена сума не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 12 000 гривень в рахунок відшкодування позивачці витрат на правничу допомогу.

Доводи апелянта зводяться до суб`єктивного тлумачення норм закону та незгоди з висновками суду першої інстанцій.

Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, а тому оскаржуване додаткове рішення відповідає нормам процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 28 квітня 2025 року та додаткове рішення від 14 травня 2025 року ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2025 року та додаткове рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 31 липня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА