К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2025 року місто Київ

справа № 761/19540/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/8099/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, подані представником ОСОБА_1 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року, ухвалені у складі судді Волошина В.О., у справі за позовом Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

(1) У травні 2024 року Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (далі - Будинкоуправління) звернулося до суду з позовом, уточненим в подальшому, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Позов мотивувало тим, що відповідачі є наймачами службового житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 . Позивач є балансоутримувачем даного будинку і надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території/управління багатоквартирним будинком, вивезення побутових відходів.

З квітня 2019 року відповідачі належним чином не виконували свого обов'язку щодо оплати отриманих житлово-комунальних послуг, в результаті чого утворилася

заборгованість, яка за період з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2024 року становить 19 193 грн 55 коп.

З огляду на викладене позивач просив суд ухвалити рішення, яким солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 19 193 грн 55 коп.; інфляційну складову боргу в сумі 3 382 грн 37 коп.; 3% річних в сумі 1 180 грн 65 коп.; пеню в сумі 493 грн 85 коп.; судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову в сумі 3 028 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 грн.

(2) 3 лютого 2025 року представник Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України - ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення. Посилалася на те, що окрім витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн при поданні позовної заяви, позивачем також понесено додаткові витрати в сумі 2 500 грн на представництво адвокатом інтересів Будинкоуправління в судовому засіданні 15 жовтня 2024 року. Такі витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

(1)Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року позов задоволено частково.Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 19 193,55 грн, пеню в розмірі 240,59 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів по 1 009,33 грн судового збору з кожного та витрати на професійну правничу допомогу по 1 068 грн з кожного.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг у будинку АДРЕСА_2 , а відповідачі є наймачами квартири АДРЕСА_3 в цьому будинку, однак з квітня 2019 року належним чином не сплачують отримані послуги, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 19 193,55 грн. Тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг. При визначенні суми боргу суд взяв за основу долучений позивачем розрахунок заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд виходив з того, що позивачем здійснено невірний обрахунок таких сум, а саме без врахувань правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року в справі № 756/9094/15; при здійсненні розрахунку інфляційних втрат та 3% річних позивачем не враховані положення Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану". Позовні вимоги про стягнення пені суд задовольнив частково, посилаючись на те, що чинним законодавством у період дії карантину та під час воєнного стану заборонено нарахування пені внаслідок неналежного виконання зобов'язання з оплати житлово-комунальних послуг.

(2) Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року заяву Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Додаткове рішення мотивоване тим, що представником позивача належним чином не було заявлено про намір подати відповідні докази, які підтверджують витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу та оплату послуг за професійну правничу допомогу, не подано відповідної заяви до закінчення судового розгляду в справі, як це передбачено частиною 8 статті 141 ЦПК України та статтею 246 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

(1) У поданій апеляційній скарзі на заочне рішення суду представник Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України - ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, ухваливши нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог у повному обсязі, а також вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених позивачем в судах першої та апеляційної інстанцій.

Представник скаржника посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних здійснено позивачем невірно та без врахування правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року в справі № 756/9094/15. В даній постанові Верховного Суду не встановлено порядку та методики розрахунку інфляційної складової боргу та 3% річних та взагалі відмовлено в задоволенні цих вимог, як похідних від основної вимоги про стягнення боргу.

Акцентує, що суд неповно з'ясував обставини справи та не взяв до уваги розрахунок ціни позову, в якому наведений розрахунок інфляційної складової боргу та 3% річних помісячно та з урахуванням тих сум оплат, які періодично вносилися відповідачами. Також в розрахунку ціни позову наведено пояснення щодо порядку розрахунку інфляційних нарахувань на суму боргу, згідно зі статтею 625 ЦК України.

Вказує, що при обрахуванні інфляційної складової боргу, 3% річних та пені позивачем застосовано положення Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг у період дії воєнного стану", що відображено у розрахунку заборгованості. Тому протилежний висновок суду є необґрунтованим.

Також вказує, що у розрахунку заборгованості відображено і порядок нарахування пені, зокрема позивачем застосовано мораторій на нарахування пені у період дії карантину та не нараховано пеню у період з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року, тобто на час тимчасової окупації міста Києва. Тому є неправомірним та необґрунтованим виключення судом першої інстанції із розрахунку пені періоду з 12 березня 2020 року по 29 грудня 2023 року.

Зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення статті 280 ЦПК України та безпідставно ухвалено заочне рішення, тоді як в матеріалах справи відсутні будь-які заяви чи клопотання позивача про те, що він не заперечує проти заочного розгляду справи.

(2) У поданій апеляційній скарзі на додаткове рішення суду представник Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства

оборони України - ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених позивачем в судах першої та апеляційної інстанцій.

Посилається на те, що частиною 8 статті 141 та статтею 246 ЦПК України не деталізовано яка саме має бути форма та зміст заяви про намір подати відповідні докази понесення витрат на професійну правничу допомогу. В позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат та зокрема вказано, що розмір гонорару за представництво інтересів позивача за одне судове засідання становить 2 500 грн. Тому суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення з тих підстав, що позивачем не було заявлено намір надати докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу та не подано такої заяви до закінчення судового розгляду.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Зміст апеляційної скарги на заочне рішення свідчить, що дане судове рішення оскаржується лише в частині відмовлених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені. В іншій частині заочне рішення не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідачі відзиви на апеляційні скарги до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що згідно наказу Міністерства оборони України від 16 грудня 2016 року № 695, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває на балансі у Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, яке надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території/управління багатоквартирним будинком, вивезення побутових відходів.

Відповідачі є наймачами службового житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 на підставі ордера № 005531 від 16 квітня 2002 року. У квартирі відповідачі зареєстровані та проживають.

Відповідачі з 1 квітня 2019 року в повному обсязі не вносили плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, в результаті чого утворилася заборгованість в сумі 19 193,55 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених заочного рішення та додаткового рішення суду в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на заочне рішення підлягає задоволенню; апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо заочного рішення суду

Відповідно до положень частини 1 статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно статті 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках, спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг, згідно статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" належать: житлова послуга - послуга з управління будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В частині першій статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що в разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

5 березня 2022 року прийнята Постанова Кабінету Міністрів України № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" (далі - Постанова КМУ № 206). Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

В початковій редакції абзац перший пункту 1 Постанови КМУ № 206 був викладений в такій редакції: "Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги".

29 грудня 2023 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 1405 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово- комунальних послуг" (далі - Постанова КМУ № 1405), яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, якою, в тому числі, були внесені зміни у Постанову КМУ № 206. Зокрема абзац перший пункту 1 Постанови КМУ № 206 був викладений у наступній редакції: "Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальнихгромадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіяхможливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих РФ, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливостібойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року № 285)".

Отже, починаючи з 30 грудня 2023 року Кабінет Міністрів України зняв заборону на стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за житлово-комунальні послуги в період ведення бойових дій (до дати їх припинення) у відповідних територіальних громадах.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ.

Відповідно до підпункту 2.11. пункту 2 вказаного Переліку, вся територія міста Києва визнана територією активних бойових дій у період з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості інфляційних втрат, 3% річних та пені вбачається, що нарахування даних сум проводилося з урахуванням положень Постанови КМУ № 206 та Постанови КМУ № 1405, а саме не здійснено нарахувань у період з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року (том І, а.с.18-33).

Викладене вище підтверджує доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо не врахування позивачем положень Постанови КМУ № 206 при нарахуванні інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Також з наданого позивачем розрахунку вбачається, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних здійснювалося ним помісячно на суму заборгованості, яка виникла у період з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2024 року, та з урахуванням тих сум оплат, які періодично вносилися відповідачами, та місяця, в якому такі оплати вносилися.

Крім цього, в розрахунку заборгованості позивачем наведено формулу, за якою обраховано інфляційні втрати та 3% річних. Зокрема, зазначено, що інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, то інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Отже, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, у період з 1 квітня 2019 року до 23 лютого 2022 року, а також у період з 1 травня 2022 року до 29 лютого 2024 року, внаслідок неналежного виконання відповідачами зобов'язань з оплати житлово-комунальних послуг,інфляційна складова боргу становить 3 382,37 грн, а 3% річних - 1 180,65 грн.

Надані позивачем докази відповідають критеріям належності, допустимості та стосуються предмету доказування у даній справі. Такі докази відповідачами не спростовано.

Відтак, доводи позивача про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних ґрунтуються на вимогах закону та приймаються до уваги судової колегії.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаного не врахував та як наслідок дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 382,27 грн та 3% річних в розмірі 1 180,65 грн.

До того ж, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем невірно проведено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, а саме без урахування правових позицій, наведених у постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року в справі № 756/9094/15, оскільки в даній постанові Верховного Суду не зазначено порядку та методики нарахування інфляційних втрат та 3% річних на підставі частини 2 статті 625 ЦК України. У даній постанові Верховного Суду зазначено про те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.

Суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні частини позовних вимог про стягнення пені.

Так, суд першої інстанції, посилаючись на те, що чинним законодавством у період дії карантину (з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року) та під час воєнного стану заборонено нарахування пені внаслідок неналежного виконання зобов'язання з оплати

житлово-комунальних послуг, дійшов висновку, що пеня підлягає стягненню за період з 13 травня 2019 року по 11 березня 2020 року та з 30 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року в загальному розмірі 240,59 грн.

Водночас, до такого висновку суд першої інстанції дійшов без повного з'ясування всіх обставин справи, зокрема без урахування надано позивачем розрахунку пені. З даного розрахунку вбачається, що пеня обрахована позивачем із застосуванням мораторію на нарахування пені за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг у період дії карантину (COVID-19), який було визначено у Прикінцевих положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", а саме в підпункті 4 пункту 3 визначено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що пеня не нарахована позивачем за період з 12 березня 2020 року (початок дії карантину) по 30 липня 2023 року (закінчення 30 днів з дня відміни карантину) і складає загальну суму 493,85 грн (том І, а.с. 31 на звороті).

Крім цього, з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем не нараховано пеню у період з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року, що відповідає вимогам пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" (зі змінами та доповненнями) та підпункту 2.11. пункту 2 розділу 1 Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 309 від 22 грудня 2022 року (зі змінами та доповненнями).

У зв'язку з викладеним колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про виключення із розрахунку пені періоду з 12 березня 2020 року по 29 грудня 2023 року та стягнення пені у меншому розмірі, а саме в сумі 240,59 грн.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, а тому заочне рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення у повному обсязі позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Судові витрати

Відповідно до частин 1, 13 статі 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні частини позовних вимог, однак судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 028 грн стягнув у повному обсязі з відповідачів на користь позивача. Тому відсутні правові підстави для зміни рішення суду в частині розподілу судових витрат, зокрема витрат позивача на сплату судового збору за подання позовної заяви, оскільки за наслідками перегляду справи в суді апеляційної інстанції позов задоволено повністю.

Водночас, оскільки за наслідками перегляду справи в суді апеляційної інстанції позов задоволено повністю, колегія суддів приходить до висновку, що розмір судових витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції також підлягає стягненню у повному обсязі, а саме в сумі 4 000 грн.

Щодо судових витрат позивача, понесених в суді апеляційної інстанції, а саме витрат на сплату судового збору

Відповідно до частини 4 статті 6 Закону України "Про судовий збір", якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

З матеріалів справи вбачається, що ціна позову - 24 250,42 грн, судовий збір за подання позовної заяви, який сплачено позивачем, - 3 028 грн, але позивач оскаржує рішення лише в частині відмовлених позовних вимог в розмірі 4 816,28 грн, що становить 19,86% вимог від ціни позову. Таким чином, судовий збір за подання апеляційної скарги становить 902 грн 04 коп. (3028х19,86%х150%).

Отже, з ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги в загальному розмірі 902 грн 04 коп., тобто по 300 грн 68 коп. з кожного (902,04:3).

Ураховуючи те, що Будинкоуправлінням № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони Українибуло внесено судовий збір в більшому розмірі (4542 грн замість 902 грн 04 коп.), ніж встановлено Законом України "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року, переплачена сума судового збору за подання апеляційної скарги підлягає поверненню.

Стосовно судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, а саме у зв`язку з оскарженням заочного рішення

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 20 березня 2023 року між адвокатським об`єднанням "Бізнес Лойєр" в особі керуючого партнера ОСОБА_1 та Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони Україниукладено Договір про надання правової допомоги № 2003/23-ЮО-БУ1 МОУ, пунктами 4.1., 4.2. якого визначено, що розмір гонорару за надання правової допомоги встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін. Суми гонорару зазначаються в актах про надання правової допомоги.

В Додатку № 24 від 30 січня 2025 року до Договору про надання правової допомоги та В Акті від 11 лютого 2025 року про надання правової допомоги зазначено, що адвокатом надано послуги зі складання та відправлення до Київського апеляційного суду апеляційної скарги на заочне рішення від 20 січня 2025 року у справі № 761/19540/24, вартістю 2 000 грн (том ІІ, а.с. 117).

Платіжною інструкцією № 133 від 12 лютого 2025 року підтверджується оплата гонорару позивачем в розмірі 2 000 грн (том ІІ, а.с. 118).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).

В частині 6 статті 137 ЦПК України визначено, що обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не подали до суду клопотань про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

В той же час, колегія суддів вважає, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 2 000 грн є співмірним із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, а тому підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Щодо додаткового рішення суду

3 лютого 2025 року Будинкоуправління звернулося до районного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, а саме про стягнення з відповідачів додаткових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн.

На підтвердження понесення таких витрат позивач до заяви, окрім іншого, долучив Акт про надання правової допомоги від 22 жовтня 2024 року до Договору про надання правової допомоги № 2003/23-ЮО-БУ1 МОУ від 20 березня 2023 року. Згідно даного Акту, гонорар адвоката за участь в судовому засіданні 15 жовтня 2024 року становить 2 500 грн (том ІІ, а.с. 13).

За приписами частин 1, 3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, відшкодування судових витрат здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, Будинкоуправління в позовній заяві зазначило орієнтовний розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, зокрема вказало, що розмір гонорару адвоката за представництво інтересів позивача в судових засідання становитиме 2 500 грн за кожне судове засідання.

Отже, до закінчення судових дебатів у справі позивач зробив заяву про те, що ним буде понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн, але таких доказів до закінчення судових дебатів суду не надав.

Як вже вказувалося вище, рішення по суті спору Шевченківським районним судом міста Києва ухвалено 20 січня 2025 року.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач, як це передбачено частиною 8 статті 141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подав докази понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн.

Так, з матеріалів справи вбачається, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу Будинкоуправління подало до суду першої інстанції лише 3 лютого 2025 року разом із заявою про ухвалення додаткового рішення. Тобто, через 14 днів після ухвалення рішення суду по суті.

В заяві про ухвалення додаткового рішення Будинкоуправління зазначило, що ним дотримано п`ятиденний строк, визначений частиною 8 статті 141 ЦПК України, на подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки подано такі докази протягом п`яти днів з дня отримання рішення суду 31 січня 2025 року.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що законодавець не пов`язує подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу із моментом отримання рішення, а подання таких доказів пов`язується з датою ухвалення рішення, що й зазначено в частині 8 статті 141 ЦПК України, яка за своїм змістом є імперативною нормою і не допускає іншого тлумачення.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу були наявні в нього 24 жовтня 2024 року, що підтверджується актом про надання правової допомоги, датованим 24 жовтня 2024 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу були подані Будинкоуправлінням до суду першої інстанції з порушенням строку, визначеного частиною 8 статті 141 ЦПК України, що є підставою для залишення заяви про розподіл судових витрат без розгляду.

Водночас, ухвалюючи додаткове рішення і відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, оскільки у цьому випадку заява підлягала залишенню без розгляду.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі позивач просив скасувати додаткове рішення та задовольнити заяву, а колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення заяви без розгляду, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, подану представником ОСОБА_1 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення такого змісту.

Позов Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України інфляційні втрати в розмірі 3 382 грн 37 коп., 3% річних в розмірі 1 180 грн 65 коп. та пеню в розмірі 493 грн 85 коп.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони Українивитрат на професійну правничу допомогу змінити, збільшивши суму, яка підлягає стягненню з 1 068 грн до 1 333 грн 33 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України судові витрати, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, по 967 грн 35 коп. з кожного.

Зобов`язати Головне Управління Державної казначейської служби України у місті Києві повернути Будинкоуправлінню № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, , суму переплаченого судового збору у розмірі 3 639 грн. 96 коп. за подання апеляційної скарги на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року по справі № 761/19540/24, сплаченого за платіжною інструкцією № 134 від 12 лютого 2025 року, отримувач: ГУК у м. Києві/Соломян.р-н/, рахунок отримувача: № UA0026010, код класифікації доходів бюджету 22030101, , банк отримувача: Казначейство України.

Апеляційну скаргу Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, подану представником ОСОБА_1, на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Заяву Будинкоуправління № 1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, подану представником ОСОБА_1, про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: