Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.07.2025 Справа №607/18947/24 Провадження №2/607/709/2025

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

її представника, адвоката Вітіва В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 10 липня 2018 року сторони уклали шлюб, впродовж якого подружжя разом з їх спільними дітьми - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали у квартирі, за адресою АДРЕСА_1 . Даний шлюб було розірвано рішенням суду від 08 червня 2024 року у справі № 607/7902/24. Відповідно до шлюбного договору, квартира, в якій проживало колишнє подружжя разом із дітьми, належить відповідачеві на праві приватної власності.

Після розірвання шлюбу відносини між сторонами погіршились, ОСОБА_5 викликав працівників поліції, з метою довести, що ОСОБА_1 не має права перебувати у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , проте, на момент виклику ОСОБА_1 ще була зареєстрована у цій квартирі.

ОСОБА_5 почав вчиняти й інші дії, з метою позбавити ОСОБА_1 права на користування житловим приміщенням та створювати перешкоди для цього користування, зокрема, шляхом зняття її з реєстрації місця проживання.

03 червня 2024 року ОСОБА_1 була знята з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , за заявою власника житла, ОСОБА_4 . Проте, ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю у неї іншого житла та потребою мати місце проживання для себе та своїх дітей залишилась проживати в квартирі відповідача. Діти залишились зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 .

Проте, відповідач неодноразово приїжджав до помешкання, з метою вигнати позивачку із квартири, поводився агресивно в присутності дітей. В сукупності дані дії ОСОБА_4 створюють перешкоди для користування житлом ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 не має іншого житла, квартира ОСОБА_4 є єдиним житлом для її проживання, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, 385417797 від 03 липня 2024 року.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц.

Зняття ОСОБА_1 з місця реєстрації створило перешкоди для її спілкуванні з дітьми та змінило звичну для неї обстановку.

Дії ОСОБА_4 позивачка вважає протиправними й в іншому аспекті. Відповідно до пункту 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків за згодою іншого з батьків. Відповідно зняття реєстрації позивачки з місця проживання, де-факто, є порушенням даного пункту, оскільки ОСОБА_1 , як матір двох дітей, віком до 14 років, не давала своєї згоди. Відповідач та уповноважений орган самостійно визначили місцем проживання дітей. При тому, що вихованням дітей та їх розвитком замається ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Тернопільського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 30 Тернопільської міської ради від 10 червня 2024 року № 25 та відповіддю Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Тернопільської міської ради від 19 червня 2024 року № 01.1-04/772. Даними документами доводиться, що питаннями освіти та лікування дітей займається виключно їхня матір - ОСОБА_1 .

Позивачка вважає що не має передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права. При цьому, є наявні перешкоди у користуванні житловим приміщенням, котрі є невиправданим втручанням в приватну сферу особи та порушенням прав на повагу до житла.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить суд: усунути перешкоди в користуванні житлом, шляхом зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкод для ОСОБА_1 , спільних дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні житлом, квартирою АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право на користування квартирою АДРЕСА_3 ; судові витрати стягнути з відповідача.

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Братасюк В. М. 02 вересня 2024 року постановив ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та у інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на користування житловим приміщенням було залишено без руху.

26 вересня 2024 року судом зареєстрована заява про усунення недоліків представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Вітіва В. А., у якій він просить долучити квитанцію про сплату судового збору.

27 вересня 2024 року провадження у справі № 607/18947/24 було відкрито, про що постановлено ухвалу, та суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Братасюком В. М. розглядалася цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та у інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на користування житловим приміщенням.

26 лютого 2025 року було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями згідно розпорядження керівника апарату суду № 100, яким головуючим суддею визначено суддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківську О. Я.

Ухвалою суду від 28 лютого 2025 року суддею Герчаківською О. Я. прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання права на користування житловим приміщенням; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа у судовому засіданні 07 травня 2025 року, суд закрив підготовче провадження та призначив судове засідання з розгляду справи по суті.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Вітів В. А. підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. ОСОБА_1 також пояснювала, що проживає у житлі по АДРЕСА_1 , з 2019 року, де народилися і проживають спільні діти сторін. Відповідач після розлучення з позивачкою почав викликати працівників поліції, щоб вигнати її з житла, де вона з синами мешкає. Іншого жита для проживання ОСОБА_1 , як і її діти, не мають, а тому вона була змушена з`їжджати на 2-3 тижні до помешкання своїх батьків, а потім поверталася і ОСОБА_5 знову викликав поліцію. Відповідач не приймає участі в утриманні синів, не надає їм допомоги, однак постійно пише повідомлення, щоб позивачка звільнила квартиру, бо це його власність, погрожує, що заселить квартирантів. ОСОБА_1 з дітьми мають тісний зв`язок з цим житлом. ОСОБА_5 у квартирі по АДРЕСА_1 , не проживає близько двох років, витрат по її утриманню не несе, однак як власник цього помешкання припинив реєстрацію позивачки за цією адресою.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справ повідомлявся завчасно та належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не подав.

Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд, дослідивши письмові докази у справі, надані в обґрунтування позову, встановив наступне.

Як вбачається з свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 09 квітня 2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області, сторони 10 липня 2018 року зареєстрували шлюб про що складено відповідний актовий запис за № 1115.

У шлюбі в сторін народилися:

- син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 26 червня 2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області;

- син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , яке видане 04 серпня 2022 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2024 року, справа № 607/7902/24, розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,зареєстрований 10 липня 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області, актовий запис за № 1115. Залишено позивачці шлюбне прізвище ОСОБА_8 .

За змістом Витягів з реєстру Тернопільської територіальної громади № 2024/004965513 та № 2024/004965450 від 15 травня 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 22 липня 2019 року та відповідно з 28 листопада 2022 року зареєстровані в АДРЕСА_1 .

10 червня 2024 року Тернопільським закладом дошкільної освіти (ясла-садок) № 30 складено довідку № 25, яка видана ОСОБА_1 про те, що її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відвідує Тернопільський заклад дошкільної освіти № 30, середню групу № 1. Тато дитини ОСОБА_5 не приводить його у заклад дошкільної освіти та не забирає дитину, не приймає участі у заходах, які організовуються в закладі.

На адвокатський запит В. Вітіва КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» ТМР повідомило 19 червня 2024 року за № 01.1-04/772 про те, що діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходяться на обліку у лікаря-педіатра амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 15. Медичний заклад діти відвідують у супроводі матері. Всі рекомендації лікаря-педіатра мама виконує.

Листами Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради від 11 червня 2024 року № 1153/28-03 та від 13 червня 2024 року № 1182/28-03, адвокату Вітіву В. А. повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 07 червня 2019 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та 03 червня 2024 року була знята з реєстрації місця проживання даної адреси за заявою власника житла, відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». На даний час інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території Тернопільської міської об`єднаної територіальної громади відсутня.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 385417797 від 03 липня 2024 року слідує, що ОСОБА_1 не має зареєстрованого у власності житла.

Актом обстеження умов проживання від 18 липня 2024 року, який складено працівниками Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним вимогам. За цією адресою проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - мати; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - син; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - батько дітей, проживає за іншою адресою.

На адвокатський запит В. Вітіва ГУНП в Тернопільській області надало відповідь № В-123аз від 31 липня 2024 року, інформацію по зверненнях до Тернопільського РУ поліції гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_9 щодо вчинення домашнього насильства:

15520 від 14 травня 2024 року надійшло повідомлення ОСОБА_5 , жителя АДРЕСА_1 , про те, що дружина заявника ОСОБА_1 забрала документи на квартиру і шлюбний договір за результатами розгляду даного звернення на гр. ОСОБА_5 винесено адміністративну постанову за ст. 183 КУпАП;

22363 від 08 липня 2024 року - надійшло повідомлення ОСОБА_5 , жителя АДРЕСА_1 , про те, що колишня дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовляється покидати квартиру за результатами розгляду даних матеріалів складено довідку та заявнику підготовлено відповідь за № 4933 від 25 липня 2024 року;

22370 від 08 липня 2024 року надійшло повідомлення ОСОБА_1 , про те, що у АДРЕСА_1 , колишній чоловік ОСОБА_5 виганяє її з квартири разом із малолітніми дітьми за результатами розгляду даних матеріалів складено довідку та заявнику підготовлено відповідь за № 4934 від 25 липня 2024 року

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/16081/24 від 16 вересня 2024 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170,00 грн. Судом встановлено, що 07 липня 2024 року о 19 год. 00 хв. ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме дії психологічного характеру, зокрема, у телефонній розмові висловлював словесні образи та виганяв із квартири.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради «Про затвердження висновку щодо доцільності визначення місця проживання дітей» № 111 від 29 січня 2025 року затверджено висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 (цивільна справа № 607/18899/24). Додатком до цього рішення є висновок органу опіки та піклування, яким установлено обставини, які вже судом описано вище, зокрема і те, що діти проживають з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а також згоду батька ОСОБА_4 на те, щоб спільні діти сторін проживали разом з матір`ю.

Отож, до виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У контексті рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE" викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

ЄСПЛ констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, 41, 42, 43 ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

З урахуванням того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 953/3382/23).

Виниклий між сторонами спір не стосується виселення позивачки, але він має місце саме через дії ОСОБА_4 , який є колишнім чоловіком ОСОБА_1 та вчиняв дії щодо того, щоб вона покинула житло у якому тривалий час проживає разом із спільними малолітніми синами сторін, що знаходиться у АДРЕСА_1 . 07 червня 2019 року позивачка була зареєстрована за цією адресою та 03 червня 2024 року - знята з реєстрації місця проживання даної адреси за заявою власника житла, відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». На даний час інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території Тернопільської міської об`єднаної територіальної громади відсутня, що суд встановив та описав вище. Водночас позивачка продовжує з дітьми проживати за цією адресою, оскільки іншого житла у власності не має, а тому звернулася до суду з метою захисту своїх прав, як користувач майна та колишній член сім`ї власника, яка має тісний зв`язок з цим помешканням, оскільки проживає у цій квартирі з 2019 року, де також народилися, проживають і зареєстровані діти сторін, і де в них налагоджений побут, соціальні зв`язки.

Статтею 64 Житлового кодексу України (далі ЖК України) передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга статті 106 ЖК України).

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що: «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (див. постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21), від 28 серпня 2023 року у справі № 199/736/22 (провадження № 61-5671св23)).

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК Української РСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Статтею 405 ЦК України визначені права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом як окремий вид права користування чужим майном.

У цій статті зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла безумовно втрачає право на користування цим житлом лише в одному випадку - у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і для членів сім`ї власника безумовне припинення користування житлом можливе лише на підставі частини другої статті 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом).

Це свідчить про те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням, а спір щодо користування повинен вирішуватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін та обставин, які мають істотне значення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 405 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 491/57/22).

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Суд встановив, що ОСОБА_1 вселилася у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зі згоди власника ОСОБА_4 . 07 червня 2019 року було проведено реєстрацію місця проживання позивачки за цією адресою, як члена сім`ї власника майна, оскільки ОСОБА_1 на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . В житлі за цією адресою також зареєстровані та проживають з матір`ю спільні діти сторін і це помешкання є їх постійним та єдиним місцем проживання. Іншого житла у ОСОБА_1 немає. 03 червня 2024 року позивачка була знята з реєстрації місця проживання даної адреси за заявою власника житла, однак сам факт відсутності реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, адже її проживання з дітьми за вказаною адресою підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами.

Зі справи вбачається, що позивачка набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як колишній член сім`ї власника майна ОСОБА_4 , з яким до 2024 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, проживає у спірній квартирі більше 5 років, має тісний зв`язок з житлом, де також народилися, проживають і зареєстровані діти сторін, де, як суд уже звертав увагу, в них налагоджений побут, соціальні зв`язки.

За встановлених обставин, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд дійшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах яких діє позивачка, на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про усунення їй та дітям перешкод в користуванні житлом, то суд відмовляє у її задоволенні, адже визнання за позивачкою та синами сторін права користуватися майном за вищевказаною адресою є фактично усуненням перешкод у реалізації їх житлових прав.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору згідно статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд вирішує питання про стягнення судового збору з відповідача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Відтак слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 280-283, 352-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн судового збору.

Копію заочного рішення направити відповідачці.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду у 30денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ,

в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення суду складено 31 липня 2025 року.

Головуючий-суддя О.Герчаківська