Справа № 183/3605/25
№ 2/183/3327/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Григорьєвої В.С.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про звільнення майн з-під арешту,

за участю:

представника позивача адвоката Чередниченко А.В.,

представника відповідача Чабан О.В.,-

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, в якому просив:

-скасувати арешт, накладений постановою Прокуратури Дніпропетровської області на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :03:014:0053, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати арешт, накладений постановою Прокуратури Дніпропетровської області на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :03:014:0052, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати арешт, накладений постановою Прокуратури Дніпропетровської області на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :03:014:0049, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належать три земельні ділянки площею 0,1500 га кожна, кадастрові номери: :03:014:0053, :03:014:0052, :03:014:0049, цільове призначення всіх земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У квітні 2025 року позивач мав намір відчужити зазначені земельні ділянки, однак на стадії підготовки документів для продажу, з Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачем було виявлено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, підстава обтяження постанова про арешт нерухомого майна прокуратури Дніпропетровської області № Б/Н від 05.09.2011 року.

07.04.2025 року представником позивача було направлено адвокатські запити на адресу Дніпропетровської обласної прокуратури х проханням надати копії постанов про накладення арештів на земельні ділянки, що перебувають у його власності.

На запит адвоката було отримано відповідь, згідно якої на підставі даних, внесених до ЄРДР, відомостей за наданими параметрами не знайдено, однак відповідач повідомив позивача про те, що розпорядником інформації щодо кримінальних справ та осіб., притягнутих до кримінальної відповідальності до 20.11.2012 року є Міністерство внутрішніх справ України.

Представником позивача додатково було направлено запит і до міністерства внутрішніх справ України, однак на момент звернення до суду відповіді на адвокатський запит не отримано.

До того ж позивач зазначає, що арешти на земельні ділянки було накладено прокуратурою Дніпропетровської області на підставі положень КПК України, в редакції 1960 року, тому просить скасувати арешти з належного йому майна саме в порядку цивільного судочинства, посилаючись на вимоги ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316,317,319,321,328,386,391 ЦК України.

У відзиві на позов представник Дніпропетровської обласної прокуратури повідомляє про те, що відповідно до даних Національної кадастрової систем, доступ до якої відкрито працівникам прокуратури, земельні ділянки, що перебувають у власності позивача належать до земель лісогосподарського призначення, тому порядок використання такої категорії земель визначається законом, такі земельні ділянки відносяться законом до речей, що обмежені у цивільному обороті. Крім того, представник відповідача наголошує на тому, що адвокатом при зверненні до прокуратури з адвокатським запитом було надано не достатньо інформації задля з`ясування більш детальної інформації у кримінальній справі (а.с. 79-83).

У відповіді на відзив представник позивача звернула увагу на те, що позивач просить скасувати арешт, накладений у межах кримінальної справи за правилами КПК 1960 року, а тому з урахуванням позиції, викладеній у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.1.2021 року у справі № 641/1814/20, наполягає на скасуванні арешту з майна, в порядку цивільного судочинства, оскільки такий спір є приватноправовим. Представник позивача наголошує на тому, що жодного кримінального провадження чи кримінальної справи, в межах якої накладено арешти, не існує, як і не існує самих постанов про накладення арешту Дніпропетровської обласної прокуратури. В свою чергу, міністерство внутрішніх справ України на момент подачі відповіді на відзив повідомили позивача, про те, що вони не являються розпорядниками запитуваної інформації (а.с. 98-101).

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 65).

Ухвалою суду від 10 червня 2025 року призначено розгляд справи по суті.

Позиція сторін в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення по суті обставин, викладених у позові, відповіді на відзив .

Представник Дніпропетровської обласної прокуратури в судовому засіданні позов не визнала, з підстав, зазначених у відзиві.

Представник Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Башкіної І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 141 (а.с. 14), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381483, виданого Піщанською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 01-09-126-02885 (а.с. 15), належить земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер :03:014:0053, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування земельної ділянки від 29.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Башкіної І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 137 (а.с. 17), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381484, виданого Піщанською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 01-09-126-02886 (а.с. 17), ОСОБА_2 належить земельна ділянка :03:014:0052, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Башкіної І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 135 (а.с. 18), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381486, виданого Піщанською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 01-09-126-02888 (а.с. 19), ОСОБА_2 належить земельна ділянка :03:014:0049, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 05.09.2011 року на земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:014:0053, :03:014:0052, :03:014:0049 накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, реєстраційні номери обтяжень 11574416, 11573247, 11573274, на підставі постанови Прокуратури Дніпровської області про арешт нерухомого майна, Б/н від 29.08.2011 року (а.с. 20-22.

Позивачем надано витяги з Державного земельного кадастру про земельні ділянки з кадастровими номерами :03:014:0053, :03:014:0052, :03:014:0049, у відповідності до яких державна реєстрація земельних ділянок була проведені 05.02.2010 року Новомосковським районним відділом ДРФ ДП «Центр ДЗК» (а.с. 23-55).

Як вбачається зі змісту відповіді № 31/2-4511-25 від 11.04.2025 року наданої Дніпровською обласною прокуратурою на адвокатський запит, проведеним моніторингом Єдиного реєстру досудових розслідувань, за наданими параметрами, відомостей не знайдено (а.с. 59).

Варто звернути увагу, що адвокат просив надати йому копії постанов про накладення арешту на майно та інформацію щодо наявності кримінального провадження щодо арештованих земельних ділянок.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами законодавства.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано ч.1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірні земельні ділянки, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна або іншого втручання прокурором у право власності, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Судом встановлено, що арешт на спірні земельні ділянки було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина 1 статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право позивача розпорядження майном шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Проте, Дніпровською обласною прокуратурою не надано жодних доказів на підтвердження існування відкритої кримінальної справи (кримінального провадження), в межах якої на спірні земельні ділянки накладено арешт.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від подальшого розслідування. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність. Означений спосіб розв`язання порушеного Позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1 ст. 28 КПК України 1960 року).

У цьому випадку, позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права володіння та розпорядження своїм нерухомим майном як власника такого майна постановою Прокуратури Дніпропетровської області та бездіяльністю органу досудового розслідування щодо скасування арешту майна при закритті кримінального провадження.

Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до ГУНП в Дніпропетровській області та Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.

Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві позивача володіти та розпоряджатися ним як власник майна, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини 1статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року №6-26цс13, підстав для відступу від якої не знайдено Великою Палатою Верховного Суду. Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019року у справі №372/2904/17.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Так, спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Водночас, вже після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оцінивши подані докази у своїй сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог позивача, та необхідність їх часткового задоволення.

Суду не надано достатніх доказів про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження, у яких спірні земельні ділянки, власницею яких є позивач, стали об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, а так само речовим доказом, а тому обтяження, а саме арешти майна, що зареєстровані на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна б/н від 29.08.2011 року, порушує права позивача, як власника нерухомого майна і мають бути припинені.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 20, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про звільнення майна з-під арешту, - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений постановою Прокуратури Дніпропетровської області на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :03:014:0053, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати арешт, накладений постановою Прокуратури Дніпропетровської області на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :03:014:0052, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати арешт, накладений постановою Прокуратури Дніпропетровської області на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :03:014:0049, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач-1 Дніпропетровська обласна прокуратура, 8, адреса: 49044, м. Дніпро, пр.-т. Дмитра Яворницького, буд. 38;

відповідач-2 Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, , адреса: 04053, м. Київ, вул. Артема, буд. 73.

Суддя Сорока О.В.