Провадження №4-с/522/62/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Смокової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за скаргою ОСОБА_1 , за участю стягувача Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на бездіяльність державного виконавця начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича, -

ВСТАНОВИВ:

Представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Ленець О.В., звернувся до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою за участю стягувача ПрАТ «ВФ Україна» на бездіяльність державного виконавця начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича, відповідно якої просив:

- зобов`язати начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича або іншу посадову особу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який був накладений Другим ДВС у Приморському районі м. Одеси, постанова АН 385100 від 13.06.2006 року, реєстраційний номер обтяження: 3350995, дата реєстрації обтяження: 19.06.2006 року, номер запису про обтяження після перенесення: 50904862, дата перенесення: 06.07.2023 року.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/3 частка квартири, загальною площею 88,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 27.06.1994 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо, що на вказане майно накладено арешт. Арешт зареєстровано 19.06.2006 року за №3350995 реєстратором Перша одеська державна нотаріальна контора. Підстава обтяження постанова, АН 385100 від 13.06.2006 року, винесена Другою ДВС у Приморському районі м. Одеси. 06.07.2023 року запис поновлено/перенесено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчук Л.О., номер запису обтяження 50904862.

Листом Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі Приморський ВДВС) від 11.04.2025 року №70585 повідомлено, що інформації відносно постанови про арешт майна боржника АН 385100 від 13.06.2006 року Електронна система не містить, так як на дату внесення реєстратором обтяження 3350995 до реєстру заборон, автоматизована система виконавчого провадження не була введена в дію, та не існувала. На час розгляду запиту не можливо встановити на підставі якого виконавчого документу було відкрито виконавче провадження та накладено арешт, про що реєстратором внесено запис про обтяження 3350995.

Листом Одеського державного нотаріального архіву від 17.04.2025 року №959/01 20 надано інформацію, що за відомостями, які містяться в матеріалах архівного фонду Першої одеської державної нотаріальної контори, документи якої знаходяться на державному зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві, згідно із відомостями з Алфавітної книги обліку заборон відчуження та арештів майна, 19.06.2006 за реєстровим №389/06 накладено арешт на майно ОСОБА_1 . Відомості щодо зняття арешту в матеріалах справи відсутні. Разом з листом надано копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АН №385100 від 13.06.2006 року.

З постанови вбачається, що примусове виконання відбувалося на підставі виконавчого листа №2-10525, виданого 21.12.2004 року Приморським районним судом м. Одеси у справі про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь СП «УМЗ».

28.04.2025 року представником позивача було подано до Приморського районного суду м. Одеси заяву про надання копії рішення у справі №2/10525/04. Листом від 29.04.2025 року надано інформацію, що відповідно до відомостей обліково статистичної картки справа №2-10525/04 за позовом «УМЗ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу була зареєстрована судом 26.10.2004 року, головуючий суддя Загороднюк В.І., в результаті розгляду вищевказаної справи 16.11.2004 року позовні вимоги були задоволені. Справа №2-10525/04 за позовом «УМЗ» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відсутня на відповідному місці зберігання. На даний період часу здійснюється пошук вищевказаної справи в архіві Приморського районного суду м. Одеси, надати завірену копію рішення по справі №2 10525/04 тимчасово не є можливим.

Листом від 20.05.2025 року №SD-25-05539 Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» повідомило про відсутність заборгованості у ОСОБА_1 . Також разом з листом надано Довідку про відсутність заборгованості від 16.05.2025 року №FD-25-05440 в якій зазначено про погашення заборгованості у повному обсязі згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-10525/04.

16.05.2025 року представник ОСОБА_1 звернувся із заявою №16/05/25/1 до Начальника Приморського ВДВС Гусєва О.О., про зняття арешту з 1/3 частки квартири, належної ОСОБА_1 . Відмітка про отримання канцелярією Приморського ВДВС міститься на копії заяви. Станом на дату подання цієї скарги дій зі зняття арешту не було вчинено, що свідчить про прояв бездіяльності.

Представник ОСОБА_1 звернувся із заявою 16.05.2025 року про зняття арешту, про що свідчить відмітка Приморського ВДВС. Отже, після отримання заяви, постанова про зняття арешту з майна боржника мала бути винесена не пізніше наступного робочого дня, тобто 19.05.2025 року (оскільки 16.05.2025 року п`ятниця).

В судові засідання з розгляду скарги у часники провадження не з`явились, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Повно та всебічно дослідивши обставини та матеріали справи, надані докази, надавши належну оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3-4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ст. 448 ЦПК України).

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Приморського районного відділу виконавчої служби Парфьоновим Г.В. від 13.06.2006 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2-10525 виданого 21.12.2004 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь СП «УМЗ», накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , який мешкає за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно довідки FD-25-05440 від 16.05.2025 р. виданої ПрАТ «ВФ Україна», встановлено, що Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» (23.05.2017 р. перейменоване із ПрАТ «МТС Україна», що є правонаступником всіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства «Український мобільний зв`язок», повідомляє, що заборгованість ОСОБА_1 , перед ПрАТ «ВФ Україна» згідно з рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-10525/04, погашена у повному обсязі. Станом на сьогодні заборгованість відсутня та ПрАТ «ВФ Україна» не має претензій до ОСОБА_1 .

Згідно з листа Приморського районного відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 11.04.2025 №70585 інформації відносно постанови про арешт майна боржника АН385100 від 13.06.2006 року Електрона система не міститься, так як на дату внесення реєстратором обтяження 3350995 до реєстру заборон, автоматизована система виконавчого провадження не була введена в дію, та не існувала. Постанови про арешт майна боржника виносились державним виконавцем власноручно на паперових носіях, бланках суворої звітності з відповідними серіями. Що стосується виконавчого провадження на підставі якого можливо виносилась постанова про арешт, повідомлено, що згідно Порядку роботи х документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року №2274/5, а саме розділу 9 пункту 9.9, норми якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення, строк зберігання якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення, строк зберігання звершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання становить 1(один) рік. Виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», №18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 21.12.2004 №2-10525 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом №606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону №606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону №606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 47 Закону №606-XIV, не позбавляло стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону №606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.59 Закону №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону №1404-VIII постанова про зняття арешту постановляється виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Разом з тим, Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу та/або закінчення виконавчого провадження.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17 (адміністративне провадження №К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та заборони його відчуження, у відсутність майнових претензій з боку стягувача та відсутність у необхідності подальшого застосування таких заходів, бездіяльність державних виконавців щодо незняття арешту з майна боржника та заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року в справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року в справі № 645/6694/15, від 12 жовтня 2022 року в справі № 203/3435/21, від 13 липня 2022 року в справі № 2/0201/806/11, від 10 січня 2024 року справа № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23), від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21 (провадження № 61-12849св23).

В встановлених обставин вбачається, що боржник виконав вимоги виконавчого листа, заборгованість відсутня, а тому наявність обтяження порушує права особи на мире володіння його майном.

Відповідно до ч.2ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Не зняття Приморським відділом державного виконавчою службою у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) арешту майна за встановлених у справі обставин, є протиправною бездіяльністю цього органу ДВС.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 81, 255, 447-451 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , за участю стягувача Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на бездіяльність державного виконавця начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича - задовольнити.

Визнати бездіяльність начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича протиправною.

Зобов`язати начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра Олександровича або іншу посадову особу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який був накладений Другим ДВС у Приморському районі м. Одеси, постанова АН 385100 від 13.06.2006 року, реєстраційний номер обтяження: 3350995, дата реєстрації обтяження: 19.06.2006 року, номер запису про обтяження після перенесення: 50904862, дата перенесення: 06.07.2023 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту їх підписання суддею.

Повний текст ухвали суду складений 19.08.2025 р.

Суддя Донцов Д.Ю.