ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 серпня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/663/25

Головуючий у першій інстанції Бойко В. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1085/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Бобровицька міська рада Чернігівської області

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Бобровицька міська рада Чернігівської області

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2025 року про задоволення заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Бобровицької міської ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права користування земельними ділянками (суддя Бойко В.І.), постановлену у м. Бобровиця,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Бобровицької міської ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права користування земельними ділянками.

Одночасно з позовом ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства: площею 11,8927 га з кадастровим номером :05:000:0004, площею 20,0000 га з кадастровим номером :05:000:0005 та площею 20,0000 га з кадастровим номером :05:000:0006, що знаходяться на підвідомчій території Бобровицької міської ради Ніжинського (колишнього Бобровицького) району Чернігівської області, за межами с. Олександрівка на належать на праві комунальної власності територіальній громаді в особі Бобровицької міської ради Чернігівської області.

Необхідність арешту позивачка обґрунтовувала тим, що мала право користування земельною ділянкою площею 51,8927 га (кадастровий номер :05:000:0001) згідно з договором оренди від 28 березня 2014 року, укладеним з Головним управлінням Держгеокадастру в Чернігівській області, зі змінами, внесеними додатковою угодою від 12 травня 2017 року, до 8 лютого 2042 року. 27 листопада 2019 року власником зазначеної земельної ділянки стала Бобровицька міська рада Чернігівської області, яка 17 квітня 2024 року ухвалила рішення № 2001-34/VIII про припинення дії вказаного договору оренди у зв`язку із завершенням семирічного строку його дії відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі». Рішенням № 2445-43/VIII від 16 січня 2025 року було затверджено технічну документацію щодо поділу вказаної земельної ділянки на три вищезазначені, внаслідок чого орендована позивачкою земельна ділянка припинила своє існування як самостійний об`єкт цивільних прав. 26 лютого 2025 року за Бобровицькою міською радою Чернігівської області зареєстровано право власності на новоутворені земельні ділянки. В тексті рішення 38-ї сесії VIII скликання «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки комунальної власності» є посилання в тому числі на статтю 136 Закону України № 1444-ІХ від 18 травня 2025 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо продажу земельних ділянок та набуття права користування ними через електронні аукціони», що свідчить про намір відповідача передати в користування третім особам спірні земельні ділянки. Оскільки предметом спору є визнання незаконним та скасування рішення відповідача про припинення договору оренди, а також визнання права користування новоутвореними земельними ділянками згідно з договором оренди від 28 березня 2014 року із внесеними до нього змінами 12 травня 2017 року, позивачка вважає, що існують усі підстави для забезпечення її позову з метою недопущення передачі права оренди третім особам. На її думку, невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист її порушених прав.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2025 року заяву про забезпечення задоволено: накладено арешт на земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства: площею 11,8927 га з кадастровим номером :05:000:0004, площею 20,0000 га з кадастровим номером :05:000:0005 та площею 20,0000 га з кадастровим номером :05:000:0006, що знаходяться на підвідомчій території Бобровицької міської ради Ніжинського (колишнього Бобровицького) району Чернігівської області, за межами с. Олександрівка та належать на праві комунальної власності територіальній громаді в особі Бобровицької міської ради Чернігівської області.

Ухвалу суду мотивовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірні земельні ділянки може призвести до розпорядження ними відповідачем на власний розсуд, що унеможливить або значно ускладнить виконання можливого рішення суду в разі задоволення позову, а також призведе до порушення прав позивачки на ефективний судовий захист.

В апеляційній скарзі Бобровицька міська рада Чернігівської області просить скасувати оскаржувану ухвалу від 24 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність реальної загрози відчуження або передачі спірних земельних ділянок, оскільки позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин. Заявник зазначає, що жодних дій щодо відчуження чи передачі в користування спірних земельних ділянок не здійснювалося, а посилання в тексті рішення 38-ї сесії VIII скликання «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки комунальної власності» на статтю 136 Закону України № 1444-ІХ від 18 травня 2025 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо продажу земельних ділянок та набуття права користування ними через електронні аукціони» не свідчить про фактичну передачу в користування третім особам спірних земельних ділянок. Цим рішенням було лише надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки комунальної власності. Крім того, задоволення заяви про забезпечення позову фактично призводить до вирішення спору по суті, оскільки накладення арешту на земельні ділянки створює умови для безперешкодного користування ними позивачкою, що є тотожним заявленим позовним вимогам. На думку заявника, заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими вимогами, а ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно зі ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та постановах Верховного Суду від 14.04.2025 у справі № 916/1804/24, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 14.08.2023 у справі № 904/1329/23, від 11.07.2023 у справі № 917/322/23, від 28.07.2023 у справі № 911/2797/22.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.04.2025 у справі № 916/1804/24, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 у справі № 914/257/23, від 06.03.2023 у справі № 916/2239/22.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 та постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, постановах Верховного Суду від 14.04.2025 у справі № 916/1804/24, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23.

При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Водночас колегія суддів зазначає, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає оцінку співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 910/11409/24, від 14.04.2025 у справі № 916/1804/24, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 16.11.2023 у справі № 921/333/23, від 13.07.2022 у справі № 904/4710/21.

Так обранням належного, такого, що відповідає предмету спору, заходу забезпечення позову забезпечується дотримання принципу співмірності виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.12.2023 у справі № 921/290/23, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22.

При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 дійшла висновку про те, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим, за висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

У постанові від 19.12.2024 у справі № 910/6192/24 Верховний Суд дійшов висновку про те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного спору. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору, реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як встановлено судом, предметом спору у справі № 729/663/25 є : 1) визнання незаконним та скасування рішення 34 сесії 8 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 17.04.2024 року № 2001-34/VIII Про припинення договору оренди землі ОСОБА_1 на земельну ділянку за межами с. Олександрівка»; 2) визнання за позивачкою ОСОБА_1 права користування земельними ділянками з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства: площею 11,8927 га з кадастровим номером :05:000:0004, площею 20,0000 га з кадастровим номером :05:000:0005 та площею 20,0000 га з кадастровим номером :05:000:0006, що знаходяться на підвідомчій території Бобровицької міської ради Ніжинського (колишнього Бобровицького) району Чернігівської області, за межами с. Олександрівка, які утворились в результаті поділу земельної ділянки сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, площею 51.8927 га з кадастровим номером :05:000:0001, що знаходиться на підвідомчій території Бобровицької міської ради Ніжинського (колишнього Бобровицького) району Чернігівської області, за межами с. Олександрівка в порядку та на умовах, встановлених договором оренди землі від 28.03.2014 року, укладеного між головним управлінням Держземагенства у Ченігівській області як орендодавцем та позивачкою як орендарем в редакції додаткової угоди від 12.05.2017 року, укладеної між Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області.

Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок прийняття рішення від 34 сесії 8 скликання Бобровицької міської ради Чернігівської області від 17.04.2024 року № 2001-34/VIII Про припинення договору оренди землі ОСОБА_1 на земельну ділянку за межами с. Олександрівка та прийняття рішення 38-ї сесії VIII скликання «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки комунальної власності» порушено право позивача на оренду земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0001, оскільки ні на час ухвалення відповідачем зазначених рішень ні на час звернення з позовом строк дії договору оренди землі не закінчився.

У заяві про забезпечення позову позивач зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки без вжиття заходів забезпечення позову відповідач може здійснити передачу земельних ділянок в користування іншим особам на власний розсуд або розділити їх на менші земельні ділянки, що у майбутньому унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, колегія суддів зазначає наступне.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проаналізувавши зміст наведеної статті, суд зазначає, що необхідними елементами обов`язку доказування є: певне міркування особи щодо обставин, якими вона підтверджує свої вимоги або заперечення; подання відповідних доказів, які підтверджують ці обставини.

Тобто, до надання відповідних доказів на обґрунтування заявлених вимог або заперечень, будь-які висловлені особою міркування будуть припущеннями, які не мають під собою жодного доказового значення.

Наведене узгоджується з вимогами процесуального закону щодо оцінки доказів про те, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, колегія суддів наголошує, що на етапі постановлення оскаржуваної ухвали та її апеляційного перегляду не розглядається, не оцінюється та не вирішується питання обґрунтованості позовних вимог та перспектив їх задоволення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не надано належних доказів та обґрунтувань, які б підтверджували ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту прав та інтересів ОСОБА_1 у разі задоволення позову за умови невжиття заходів забезпечення позову, враховуючи, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В свою чергу, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу або іншим особам здійснювати певні дії.

На переконання суду, накладення арешту на земельні ділянки, виходячи із змісту позовних вимог не відповідає адекватному співвіднесенню виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 916/10/18.

Водночас, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги у цій справі не стосуються безпосередньо повернення чи витребування земельних ділянок на користь позивача, тобто хоча і мають майновий характер, але відносно новостворених земельних ділянок власником яких є відповідач, тому накладення арешту на земельні ділянки не є співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами. Крім того, накладення арешту не позбавить відповідача можливості вчиняти інші дії щодо предмета спору.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов не обґрунтованого висновку, що позивач, подаючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:000:0004,:05:000:0005, :05:000:0006 навів обґрунтованості припущення, що невжиття саме таких заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Саме по собі твердження позивача в поданій ним заяві про забезпечення позову лише на потенційну можливість існування загрози того, що в разі прийняття рішення судом його виконання буде неможливим, без наведення належного обґрунтування та без підтвердження таких посилань відповідними доказами не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Більше того, позовні вимоги у даній справі є похідними відносно права на землю, а забезпечення позову безпосередньо впливає на баланс інтересів сторін, а відтак, колегія суддів дійшла висновку, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки унеможливить володіння, користування та розпорядження ними законним власником.

Таким чином, оцінивши доводи заявника та надані ним докази щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог, наявності зв`язку між заявленим заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, а також необхідності забезпечення збалансованості інтересів сторін, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Отже, апеляційна скарга Бобровицької міської ради Чернігівської області підлягає задоволенню, а ухвала Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2025 року скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Бобровицької міської ради Чернігівської області задовольнити.

Ухвалу Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24 квітня 2025 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 14.08.2025 року.

Головуючий: Судді: