Справа № 314/2490/24
Провадження № 2-др/314/8/25
19.08.2025 року м.Вільнянськ
Справа № 314/2490/24;
провадження № 2/314/1052/2024;
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Кіяшко В.О.,
секретар судового засідання Румянцева А.М.,
учасники справи:
-відповідач ОСОБА_2 ;
-третя особа Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву представника позивача адвоката Безрукової Світлани Олександрівни про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 314/2490/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини,
рішенням Вільнянського районний суд Запорізької області від 14.11.2025 року (суддя Свідунович Н.М.), позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини задоволені. Розірвано шлюб, зареєстрований 09.09.2006 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1058, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити прізвище « ОСОБА_3 ». Визначене місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

19.06.2025 до суду надійшла заява представника позивача адвоката Безрукової С.О., щодо ухвалення додаткового рішення, а саме: дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на утриманні, самостійному вихованні та проживанні з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належними чином, суд приходить до висновку, про можливість розглянути заяву про ухвалення додаткового рішенні у відсутності сторін, так як всі учасники мали достатньо часу надати свої докази.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Згідно з п.1 ч.1, 4 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд не вирішив питання стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Судом встановлено, що рішенням Вільнянського районний суд Запорізької області від 14.11.2025 року (суддя Свідунович Н.М.), позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини задоволені. Розірвано шлюб, зареєстрований 09.09.2006 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1058, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити прізвище « ОСОБА_3 ». Визначене місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, судом не вирішено питання а саме: дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на утриманні, самостійному вихованні та проживанні з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення.

Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п.3 ст.9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1-2, 4 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

За пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11.09.2024 року.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року (справа № 129/1033/13-ц), постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17), від 23.10.2019 року (справа № 917/1307/18), від 18.11.2019 року (справа № 902/761/18), від 04.12.2019 року (справа № 917/2101/17).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання сина разом з ним як батьком, однак, жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина та його утримання.

Відповідач не позбавлена батьківських прав щодо сина, вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема, статтею 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, який самостійно виховує свого неповнолітнього сина.

Більше того, залишення неповнолітнього сина на утримання, самостійне виховання батькові, на переконання суду, не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від констатації такого рішення не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, зокрема, можливості безперешкодного переміщення разом з сином без згоди матері по території держави та за її межами, а також, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дитини, в тому числі його майбутнім навчанням у вищих навчальних закладах, а також будь-якими іншими формальностями щодо нього.

Доказів наявності таких обставин позивачем не доведено.

Посилання на необхідність встановлення факту самостійного виховання дитини для встановлення певного соціально-правого статусу - батька, який самостійно виховує та утримує сина, позивачем не доведено та не надано доказів щодо відмови у запереченні такого статусу будь-якими органами державної влади, підприємствами, установами чи організаціями при його зверненні до таких з приводу вирішення будь-яких питань щодо свого сина, що, в свою чергу, порушувало б його права, а утримання та виховання батьком дитини є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначає позивач.

Оцінюючи висновок органу опіки та піклування, який лише підтверджує факт проживання сина разом з позивачем, а також те, що ним як батьком створені належні умови для його проживання, суд вважає його не достатньо обгрунтованим, адже в ньому відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили, що матір утриманням, доглядом та вихованням сина не займається. Більше того, надані суду інші письмові докази, також лише свідчать про проживання дитини разом з батьком та не підтверджують факту невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків чи ухилення її від участі у вихованні та утриманні сина.

Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дітей, а визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, якщо підставами для такого факту є обставини, що визначені для позбавлення батьківських прав, а саме ухилення від виконання обов`язків із виховання та утримання дитини. Тобто якщо дії матері свідомі - вона має можливість займатися дитиною, але не хоче цього робити (винні дії чи бездіяльність матері), то спір повинен вирішуватися через позбавлення батьківських прав, однак, у цій справі такі вимоги не заявлені.

Отже, беручи до уваги, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження порушення його прав, відсутністю необхідних та достатніх умов для вирішення питання самостійного виховання та утримання дитини батьком, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 263-264, 270, 353, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Ухвалити додаткове рішення по цивільній справі №314/2490/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини.

Доповнити резолютивну частину рішення Вільнянського районний суд Запорізької області від 14.11.2024 року, абзацом: «в задоволенні вимоги щодо залишення дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні, самостійному вихованні його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовити».

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається до Вільнянського районного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Михайлівська сільська рада Запорізького району Запорізької області, Запорізька область, Запорізький (Вільнянський) район, село Михайлівка, вул. Слободчикова, 17.

Суддя : В. О. Кіяшко

19.08.2025