ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5543/25 Справа № 182/2725/23 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №182/2725/23 за позовом керівника Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання незаконним наказу, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою заступника керівника Дніпровської обласної прокуратури Риженка Олега Вікторовича в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Рунчевої О.В.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі керівника Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, в інтересах держави в особі: Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання незаконним наказу, визнання договору купівлі продажу недійсним та витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позову посилається на те, що, згідно з наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 01 квітня 2021 року №4-2874/15-21-СГ затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку загальною площею 2,0 га (кадастровий номер :01:001:0121) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Покровської сільської ради Нікопольського району.

Зазначає, що на підставі вказаного наказу державним реєстратором виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 29 червня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вищевказану земельну ділянку (запис про право власності 42765768). В подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 жовтня 2021 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіною М.О., земельна ділянка, площею 2,0 га, кадастровий номер :01:001:0121, була відчужена гр. ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений відповідний запис (індексний номер рішення: 44305344 від 04 жовтня 2021 року). Таким чином на даний час, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки площею 2,0 га, кадастровий номер :01:001:0121, є ОСОБА_2 .

Вказує, що Нікопольською окружною прокуратурою встановлено, що зазначена земельна ділянка вибула з державної власності з порушенням вимог земельного, лісового та природоохоронного законодавства України. Так, відповідно до інформації Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної військової адміністрації від 16 січня 2023 року за №2-143/0/261-23, ДП «Марганецьке лісове господарство» від 22 жовтня 2021 року №268/03, Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства від 05 липня 2021 №622, наданої на запити окружної прокуратури, зазначена земельна ділянка відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року входить до складу земель лісогосподарського призначення Нікопольського лісництва, ДП «Марганецький лісгосп» та природно-заповідного фонду ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Богданівський».

Зазначає, що вилучення вказаної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення Нікопольського лісництва ДП «Марганецький лісгосп» (квартал 51 виділ 3, квартал 18 виділ 1) та природно-заповідного фонду, також підтверджується інформацією та планово-картографічними матеріалами, наданими ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17 червня 2021 року №383 та Українським державним проектом лісовпорядним виробничим об`єднанням від 30 червня 2021 року №520.

Вказує, що відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №10-4-1.1-5996/2-21 від 14 липня 2021 року відомостей щодо передачі спірної земельної ділянки в постійне користування ДП «Марганецький лісгосп» в Нікопольському міськрайонному управлінні у Нікопольському районі та м.Нікополь відсутні, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування з зазначенням ДП «Марганецький лісгосп» користувачем або власником в період з 2013 по теперішній час до управління не передавались. Однак, відповідно до листа Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання від 30 червня 2021 року №520 в 2019 році об`єднання передало Держгеокадастру України всю наявну інформацію щодо окружних меж лісогосподарських підприємств. Вказана інформація відображається на публічній кадастровій карті України у «шарі» ліси. Наведені докази, у тому числі картографічні матеріали та матеріали лісовпорядкування у сукупності та взаємному зв`язку підтверджують, що спірна земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер :01:001:0121, яка набута у приватну власність ОСОБА_1 та в подальшому за договором купівлі-продажу продана ОСОБА_2 , входить у межі ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Богданівський» та розташована на землях ДСГП «Ліси України» і за своїми характеристиками належить до земель природно-заповідного та лісового фонду.

У зв`язку з чим просив суд: ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 01 квітня 2021 року за №4-2874/15-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,0 га кадастровий номер :01:001:0121 від 04 жовтня 2022 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгою М.О., про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис (індексний номер рішення: 44305344 від 04 жовтня 2021 року); усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду та лісогосподарського призначення, площею 2,0 га, кадастровий номер :01:001:0121, яка розташована на території Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_2 . Вирішити питання сплати судового збору.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог керівника Нікопольської окружної прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі: Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації до Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про визнання незаконним наказу, визнання договору купівлі продажу недійсним та витребування земельної ділянки - відмовлено. Вирішено питання сплати судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду, Дніпровська обласна прокуратура, в особі заступника керівника Риженка О.В., в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації, подав апеляційну скаргу в якій, вважає, що оскаржуване рішення зазначеним вимогам ст.263 ЦПК України не відповідає та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і унеможливило подальший захист та відновлення порушених інтересів держави.

Вказує, що висновки суду не відповідають змісту позовної заяви, зроблені без урахування, наданих у судовому засіданні пояснень, та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у рішенні викладені обставини, які в дійсності не відбувались, оскільки жодним відповідачем, або його представником, заяви про застосування строків позовної давності у вказаній справі не заявлялись, а прокурором строки позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом не пропущені.

Зауважує, що Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області при вирішенні справи у рішенні від 05 березня 2025 року справа №182/2725/23 не надав належної оцінки поданим прокурором доказам, не з`ясував значимі для справи обставини, не визначився з дійсним характером спірних правовідносин, у зв`язку з чим помилково застосував закон, який не підлягає застосуванню, і не застосував закон, що застосуванню підлягав.

Вказує, що суд у своєму рішенні встановив, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісового фонду та вибула з володіння держави, а також, що право власності на неї зареєстроване за відповідачем, у зв`язку з чим заявлений прокурором позов про витребування земельної ділянки, не спрямований на відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.

Вважає, що суд в рішенні прийшов до хибного висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним, та у контексті обставин справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, враховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.

Зазначає, що звертаючись до суду з позовом, керівник Нікопольської окружної прокуратури, діючи згідно зі ст.15, 16 ЦК України, ст.13 ЦПК України, визначив правовими підставами позову статтю 152 ЗК України і статтю 391 ЦК України (негаторний позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою).

Вважає, що саме на такій правовій природі спірних правовідносин наполягав прокурор у судовому засіданні. Ухвалюючи вказане рішення, суд зазначив про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, проте поза увагою суду залишився той факт, що земельна ділянка також накладається на землі природно заповідного фонду.

Зазначає, що судом проігноровано, що у даній справі передання земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, та подальше її відчуження відбулося після оголошення відповідної території ландшафтним заказником загальнодержавного значення і надання їй статусу природно-заповідної.

Звертає увагу, що ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не мало повноважень на розпорядження землями ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Богданівський» та землями лісового фонду шляхом надання їх у приватну власність, оскільки це суперечить статті 19 Конституції України, положенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

Зазначає, що позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Зауважує, що суд першої інстанції не врахував особливий правовий статус спірної ділянки, не надав належної оцінки поданим прокурором доказам та не визначився з дійсним характером спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про необхідність подання прокурором віндикаційного, а не негаторного позову.

Зазначає, що оскільки рішення Нікопольського міськрайонного суду від 05 березня 2025 року прийняте з порушенням норм процесуального права (статей 13, 14, 73, 74, 77 80, 89, 263 265 ЦПК України) та неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 43, 44, 55, 56, 84, 152 ЗК України, статей 178, 391 ЦК України, статей 5, 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статей 3, 7, 9, 53, 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»), вказане призвело до помилковості висновку суду, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісового фонду та вибула з володіння держави, а також, що право власності на неї зареєстроване за відповідачем, у зв`язку з чим заявлений прокурором позов про повернення спірної земельної ділянки, не спрямований на відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.

У зв`язку з чим, на підставі ст.376 ЦПК України, вважає рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року у справі №182/2725/23 в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокуратури, що підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення, про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, скориставшись своїм правом, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає доводи апеляційної скарги безпідставними. Зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції, а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року у справі №182/2725/23 - є законним та обґрунтованим.

Вказує, що вимоги Дніпропетровської обласної прокуратури, викладені в апеляційній скарзі, ними не визнаються повністю. Апеляційна скарга прокурора вмотивована твердженнями про те, що суд першої інстанції не врахував під час ухвалення судового рішення надані прокурором докази, які не спростовані відповідачем, на підтвердження зміни цільового призначення частини спірної земельної ділянки, однак докази того, що зміна цільового призначення земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення відбулася за погодженням з Кабінетом Міністрів України у справі відсутні.

Вважає, що наведення твердження прокурора є суб`єктивною оцінкою прокуратури, яка зводиться до власної оцінки доказів у справі, та не доводить протиправність чи необґрунтованість судового рішення першої інстанції, адже за змістом мотивувальної частини судового рішення, відмова в задоволенні позову зумовлена саме неефективністю обраного прокурором способу захисту порушених прав, що є самостійною підставою відмови у позові та не залежить від оцінки судом наявних в матеріалах справи доказів на підтвердження обґрунтованості підстав позову.

Звертає увагу апеляційного суду, що заявлене прокурором в апеляційній скарзі твердження, що суд невірно сприйняв позовні вимоги прокурора, які полягали саме в усуненні перешкод власнику заявленням негаторного позову - є недостовірними відомостями, поданими прокурором до апеляційного суду.

Зазначає, що твердження прокурора про порушення судом процесуальних прав прокуратури, що виявилось у відмові повернутись до підготовчої стадії судового розгляду та надання можливості прокуратурі змінити предмет позову, фактично вказує на обізнаність прокуратури та визнання неналежного способу захисту у цій справі, підтверджуючи фальшивість попередніх аргументів прокуратури про те, що суд першої інстанції невірно визначив предмет спору у справі та характер позовних вимог. Водночас, заявлення прокуратурою клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання зі спливом кількох місяців після закриття судом підготовчого провадження та ґрунтувалось на необ`єктивних підставах про необізнаність прокуратури щодо актуальної правової позиції Верховного суду, що було обґрунтовано відхилено судом в умовах обставин значно ранішого від моменту закриття підготовчого провадження отримання прокурором відзивів відповідачів з аргументами на підтвердження неефективності позовних вимог негаторного характеру з наведенням відповідних правових позицій Верховного суду, що зазначалось зокрема у відзиві ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Зазначає, що аргументи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в межах своїх процесуальних функціональних повноважень зобов`язаний був здійснити самостійну кваліфікацію правової природи відносин між позивачем та відповідачем, вибір і застосування до спірних правовідносин відповідних норм права та в межах позовних вимог - не заслуговують уваги з огляду на те, що предмет та підстави позову є правом позивача, прокурора, а суд має додержуватись меж виниклого спору та заявлених у справі позовних вимог, що не виправдовує помилковість заявлення прокуратурою саме негаторного позову у цій справі та повністю узгоджується з базовим принципами судочинства - диспозитивності, змагальності сторін, рівності всіх учасників судового розгляду та доведення в суді своєї правової позиції з доказами на підтвердження їх переконливості.

Зауважує, що процесуальні права прокуратури були додержані судом в повному обсязі, адже прокурор у цій справі неодноразово змінював предмет позову, реалізуючи свої процесуальні права на відповідній стадії судового розгляду, уточнював позовні вимоги та мав всі можливості привести позовні вимоги у відповідність до висновків Верховного суду в частині ефективного способу відновлення порушених прав заявленням позовних вимог віндикаційного змісту. Аргументи прокурора, зазначені в апеляційній скарзі, про додержання заявленими позовними вимогами критеріїв сумісності втручання у мирне володіння майном також не підтверджують необґрунтованість чи незаконність судового рішення, адже підстави відмови судом стосувались саме неналежного способу захисту порушеного права.

Вказує, що у мотивувальній частині рішення суд дійсно дійшов висновків та зауважив, що витребування земельної ділянки у власність держави, потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначає, що аргументи прокурора про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та одночасно земель природно-заповідного фонду, не впливають на ефективність способу захисту саме заявленням віндикаційного позову, оскільки виникнення права приватної власності як на землі лісогосподарського призначення так і на землі природно-заповідного фонду передбачено положеннями законодавства України. З цієї причини обґрунтування підставами неможливості виникнення права власності на земельну ділянку природнозаповідного фонду застосування правового механізму захисту порушеного права вимогами негаторного характеру не відповідає ефективному способом захисту згідно наведеної в судовому рішенні усталеної судової практики Верховного суду.

У зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції судове рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури - без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сільванович Г.Б., скориставшись своїм правом, також надав до суду відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що на момент укладення Договору купівлі-продажу у відкритому доступі була відсутня будь-яка інформація щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення або земель природно-заповідного фонду, що не спростовувалось позивачем.

Окрім цього, зазначає, що згідно з даними Державного земельного кадастру, відомості щодо обмеження у використанні спірної земельної ділянки були відсутні.

Також зазначає, що матеріали справи та апеляційна скарга не містить належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що на публічній кадастровій карті було розміщено інформаційний шар «Ліси», який би повністю чи частково збігався з межами спірної земельної ділянки, або інформацію про приналежність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду.

Вказує, що відсутні будь-які докази відносно того, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу на публічній кадастровій карті були відображені всі необхідні відомості щодо спірної земельної ділянки та відповідач ОСОБА_2 міг би знати про її належність до земель лісогосподарського призначення, або до земель природно-заповідного фонду.

Зауважує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій спеціального органу щодо надання останнім земельної ділянки в аспекті її реального цільового призначення та дотримання порядку розпорядження нею.

Вказує, що позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою і такі обмеження порушить.

Наголошує, що матеріали справи не містять у собі будь-якої інформації та/або посилань на факт первинної передачі земель (будь-яких розпорядчих документів відповідних органів) у користування ДП «Марганецьке лісове господарство».

Також матеріали справи не містять жодних доказів, що будь-кому було передано в користування землі лісогосподарського призначення до набрання чинності ЛК України, тобто до 21 січня 1994 року.

Зазначає, що сам проект організації та розвитку лісового господарства Нікопольського лісництва не був долучений та не розглядався судом першої інстанції, що об`єктивно не дає можливості дослідити належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення. Безпосередньо будь-яких планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування в розумінні норм Кодексу та інших нормативно-правових актів в галузі лісовпорядкування прокуратурою не було долучено. Всі наявні графічні матеріали, схеми тощо є викопіюванням з публічної кадастрової карти Державного земельного кадастру, з подальшим нанесенням на них меж Нікопольського лісництва. Тобто вказані документи не є належними доказами, які можуть підтвердити перебування спірної земельної ділянки в межах земель лісового Фонду.

Таким чином, з урахуванням всього вищенаведеного, твердження про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду є помилковим та таким, що не ґрунтується на належних і допустимих доказах.

Зауважує, що на момент прийняття оскаржуваного наказу Відповідачем 1 в Державному земельному кадастрі були відсутні будь-які відомості щодо наявних зареєстрованих обмежень відносно спірної земельної ділянки, або інформації про межі земель лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Марганецьке лісове господарство» та/або будь-яка документація із землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель лісогосподарського призначення або земель природно-заповідного фонду.

Зазначає, що відведення спірної земельної ділянки у власність здійснювалось на підставі розробленого відповідно до вимог чинного законодавства України проекту землеустрою з фонду земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області.

Зауважує, що відомості про належність спірної земельної ділянки до складу земель ДП «Марганецьке лісове господарство» або до земель природно-заповідного фонду за даними Державного земельного кадастру, на момент прийняття оскаржуваного наказу, були відсутні, а поданий ОСОБА_1 проект землеустрою відповідав вимогам чинного законодавства України та підлягав затвердженню.

Зазначає, що лист ВО «Укрдержліспроект» від 30 червня 2021 року № 520 про передачу інформації до Державного земельного кадастру щодо окружних меж лісогосподарських підприємств без будь-яких підтверджуючих цей факт документів не є належним доказом того, що Державний земельний кадастр своєчасно, у повній мірі та в порядку, передбаченому чинним законодавством, отримав вищезазначені відомості.

Таким чином вважає, що затвердження проекту землеустрою та надання у власність Відповідачу 2 ОСОБА_1 спірної земельної ділянки згідно Наказу, вчинялись на підставі ч.4 ст. 122 ЗК України у відповідності до вимог чинного законодавства.

Вказує, що спосіб захисту, який було обрано прокуратурою не узгоджується з дійсними обставинами справи, діючим законодавством та практикою Верховного суду в подібних правовідносинах, а тому не може вважатися належним способом захисту, про що неодноразово наголошувалось в суді першої інстанції.

У зв`язку з чим просить в задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року по справі №182/2725/23 відмовити у повному обсязі, а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року по справі № 182/2725/23 - залишити без змін.

Представник прокуратури у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і задовольнити позов в повному обсязі.

Представники відповідачів 1 та 3 у судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили у її задоволенні відмовити.

Позивач Дніпропетровська обласна державна адміністрація - обласна військова адміністрація, в інтересах якої діє Дніпровська обласна прокуратура, до суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі свого представника.

Відповідач 2 ОСОБА_1 та третя особа ДСГП «Ліси України» в судове засідання також не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представників відповідача 1 та відповідача 3, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 01.04.2021 №4-2874/15-21-СГ затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку загальною площею 2,0 га (кадастровий номер :01:001:0121) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Покровської сільської ради Нікопольського району. На підставі вказаного наказу державним реєстратором виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 29.06.2021 зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вищевказану земельну ділянку (запис про право власності 42765768).

04 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв від імені та в інтересах відповідача по справі ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, з призначенням «для ведення особистого селянського господарства».

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформації Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної військової адміністрації від 16.01.2023 за №2-143/0/261-23, наданої на запити окружної прокуратури, зазначена земельна ділянка відповідно до картографічних матеріалів розташована в межах створеного об`єкту природно-заповідного фонду ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Богданівський».

Підставою для звернення до суду з даним позовом стали обставини які, на думку сторони позивача, свідчать про те, що земельна ділянка, площею 2,00 га, кадастровим номером :01:001:0121, належить до земель лісового фонду і вибула із власності держави незаконно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав обрання позивачем неналежного способу захисту прав, оскільки заявлений спосіб захисту не відповідає характеру порушення права та спричиненим цим діянням наслідкам, у зв`язку з чим вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Способи захисту цивільного права чи інтересу це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника.

Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19)).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном, за загальним правилом, можна підтвердити зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість, ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (пункти 65-67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (пункти 70-71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведенного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України, є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц( провадження № 14-96цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Верховного Суду України від 23 липня 2025 року у справі №182/6681/21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановивши, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, вибула з володіння держави та право власності на неї зареєстроване за ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений прокурором негаторний позов, саме на якому наголошував прокурор, як у позовній заяві, апеляційній скарзі, так і вказує у касаційній скарзі, про усунення перешкод, шляхом оскарження рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення спірної земельної ділянки, є неефективним способом відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.

Суд першої інстанції правильно вказав, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного зареєстрованого власника, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор правильно звернувся до суду з позовом, а також що спірна земельна ділянка віднесена до природно-заповідного фонду не можуть бути прийняти до уваги, оскільки згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 червня 2023 року (справа №554/10517/16-ц), зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням закону, потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку, тому, за таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов (пункти 7.29-7.30).

Проте, судом було встановлено, що відповіднодо долученого до матеріалів справи листа №268/03 від 22 жовтня 2021 року, складений ДП «Марганецьке лісове господарство», земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0121 відноситься до земель лісового фонду. При цьому, землевпорядна документація для погодження вказаної земельної ділянки на розгляд до лісгоспу не надходила, інвентаризація земель лісового фонду не проводилась, а тому посилання прокурора на особливий правовий статус всієї земельної ділянки, з кадастровим номером :01:001:0121, є помилковим.

Тобто, відповідно до наданої самим прокурором інформації, спірна земельна ділянка відноситься саме до земель лісового фонду, а не до природно-заповідного фонду. Нормами ЗК України не передбачено одночасне віднесення однієї і тої самої, сформованої земельної ділянки, до різних категорій.

При цьому, у разі часткового накладення земельної ділянки, витребуванню підлягає лише частина земельної ділянки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 902/122/24 (провадження № 12-15гс25).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що прокурор повинен був звертатися до суду саме з віндикаційним позовом до останнього власника, у разі, якщо вважає, що ОСОБА_1 незаконно заволодів спірною земельною ділянкою, а не негаторним, на чому наполягає прокурор.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанцій, оскільки вони побудовані на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на законі та з якою погоджується колегія суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу заступника керівника Дніпровської обласної прокуратури Риженка Олега Вікторовича в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації слід залишити без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року - без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 30.07.2025 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв