КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/5863/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Київ

Справа № 758/6924/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Петрова Д.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17.02.2023 року розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 20-к/тр його призначено на посаду директора Територіального центру соціального обслуговування Святошинського району м. Києва (далі - Територіальний центр) з 17.02.2023 року на умовах контракту.

14.12.2023 року згідно з розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 265-к/тр йому оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме недотримання порядку преміювання та встановлення надбавки до посадового окладу за складність та напруженість в роботі, передбаченого підп. 3.1.2., 3.1.4. п. 3.1. Розділу 3 «Умови матеріального забезпечення директора» контракту від 17.02.2023 року № 58.

Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.05.2024 року № 93-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » його звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України, абз. 8 п. 5 розпорядження Київського міського голови від 15.07.2013 року № 118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва» (в редакції розпорядження Київського міського голови від 13.06.2018 року № 383, зі змінами), відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, а саме відсутність належної організації роботи Територіального центру з надання соціальних послуг.

Позивач зазначав, що відповідачем не встановлено та не доведено складу дисциплінарного проступку, вказаного як підстава для звільнення у розпорядженні Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.05.2024 року № 93-к/тр, а саме відсутність належної організації роботи Територіального центру з надання соціальних послуг. Відповідачем по суті констатується бездіяльність позивача, відсутність належної організації роботи. Проте з доказів, доданих до позовної заяви, вбачається, що це не відповідає дійсності. Так після початку виїзної перевірки діяльності Територіального центру він використав свої повноваження для з`ясування та перевірки обставин, які нібито були встановлені під час перевірки. У період до 25.04.2024 року, тобто до моменту свого відсторонення, він отримав від деяких підлеглих співробітників письмові пояснення у формі доповідних записок, якими спростовано факти вчинення порушень в роботі відділення.

Звертає увагу, що відповідач, будучи обізнаним про факт відсторонення його від посади, звернувся до нього з листом від 08.05.2024 року № 107-3390 про необхідність надати пояснення у строк до 17:00 год 08.05.2024 року особисто або на електронну пошту та на вайбер. Це повідомлення було отримано ним 08.05.2024 року о 10:30 год. Але самої доповідної записки начальника Управління соціального захисту населення відповідач не надав, позбавивши можливості надати пояснення по суті відповідних питань.

В його діях відсутня вина, оскільки з 25.04.2024 року і до моменту звільнення з роботи він не міг жодним чином реалізувати покладені на нього повноваження через відсторонення від посади, а також довести безпідставність тверджень, викладених у доповідній записці начальника Управління соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києва державної адміністрації від 07.05.2024 року № 2061/35-01/16.

Таким чином, його звільнення відбулося всупереч положенням чинного законодавства.

Також він має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, незаконним звільненням йому заподіяно моральну шкоду, розмір відшкодування якої він оцінює в 30 000 грн.

Із урахування наведених обставин, позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.05.2024 року № 93-к/тр;

- поновити його на посаді директора Територіального центру;

- стягнути із Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.05.2024 року і до моменту ухвалення рішення у цій справі;

- стягнути із Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на його користь 30 000 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань із Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на його користь понесені судові витрати у справі, зокрема витрати за правничу допомогу у розмірі 30 000 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд неповно з`ясував обставини справи та не дослідив належним чином докази того, яким чином і у якому обсязі ОСОБА_1 був проінформований відповідачем про необхідність надати пояснення з приводу доповідної записки начальника Управління соціального захисту від 07.05.2024 року № 2061/35-01/16. Стверджує, що 08.05.2024 року позивачу не було надіслано доповідну записку начальника Управління соціального захисту від 07.05.2024 року № 2061/35-01/16, тому він не мав можливості для надання обґрунтованих пояснень по суті цієї записки.

Крім того, з моменту свого відсторонення від посади директора позивач не мав доступу до приміщення Територіального центру та до службового кабінету, комп`ютера. Дистанційно отримати доступ до поштової скриньки з іншого комп`ютера неможливо, а томуне перебуваючи фізично у службовому кабінеті, не міг ні отримати, ні прочитати будь-яке офіційне листування в його робочій пошті.

Таким чином, суд першої інстанції неповно дослідив докази у справі і дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем було вжито всіх заходів для забезпечення дотримання процедури отримання від позивача письмових пояснень, передбачених ч. 1 ст. 149 КЗпП України, а відтак процедура притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідачем була порушена.

Вважає, що суд ухвалив рішення без належних доказів, оскільки відповідачем не надано доказів факту вчинення працівником дисциплінарного проступку. Зазначає, що ні в оскаржуваному наказі від 09.05.2024 року № 93-к/тр, ні в доповідній записці не наведено чітких формулювань того, які саме службові обов`язки, пов`язані з наданням Територіальним центру соціальних послуг було порушено, що призвело до ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення суду.

Додатково заявляє, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивач поніс витрати у сумі 30 000 грн, в апеляційній інстанції орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу складає 15 000 грн.

У відзиві на позовну заяву представник Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації - Кузнець Л.І. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Вважає, що з врахуванням порушень трудової дисципліни та застосування за попередній проступок догани Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією відповідач провів звільнення позивача відповідно до вимог закону.

Звертає увагу на те, що позивач в апеляційній скарзі визнав той факт, що він знав про виявлені в процесі перевірки недоліки і міг надати пояснення, однак не реалізував своє право.

З урахуванням складності справи, виконаних адвокатом робіт, витраченим часом та обсягом наданих послуг вважає орієнтований розрахунок витрат позивача на правову допомогу у розмірі 30 000 грн завищеним та неспівмірним.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2.підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації - Ліснюк Н.Д., представник третьої особи Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації - Репалюк Г.М. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було вжито всіх заходів для забезпечення дотримання процедури отримання від позивача письмових пояснень, передбачених ч. 1 ст. 149 КЗпП України. Розпорядження про звільнення було доведено позивачеві 09.05.2024 року за допомогою застосунку-месенджера «Viber», а також на електронну адресу. Таким чином, позивач не був позбавлений можливості ознайомитись з вищезгаданим листом та відповідно мав можливість надати відповідні пояснення.

Виявлені за результатами перевірки Управлінням порушення свідчать про невиконання директором Територіального центру ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, а саме відсутність належної організації роботи Територіального центру з надання соціальних послуг.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.02.2023 року № 20-к/тр «Про призначення ОСОБА_1 » позивач призначений на посаду директора Територіального центру з 17.02.2023 року на умовах контракту на період дії воєнного стану до дня визначення переможця за результатами конкурсного відбору відповідно до чинного законодавства, але не більше 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану (т. 1 а. с. 15).

Призначення відбулось відповідно до абзацу 8 пункту 5 розпорядження Київського міського голови від 15.07.2013 року № 118 «Про порядок призначення та звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» (в редакції розпорядження від 13.06.2018 року № 383 зі змінами, внесеними розпорядженням Київського міського голови від 09.04.2021 року № 186), розпорядження Київського міського голови від 28.07.2022 року № 385 «Про затвердження Тимчасової типової форми контракту з керівником підприємства (установи або організації), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, на період дії воєнного стану в Україні», абз. 1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (зі змінами, внесеними Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану»), Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX та поданої позивачем заяви від 17.02.2023 року.

17.02.2023 року із ОСОБА_1 укладено контракт № 58 (т. 1 а. с. 16-26).

14.12.2023 року ОСОБА_1 відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни, а саме недотримання порядку преміювання та встановлення надбавки до посадового окладу за складність та напруженість в роботі, передбаченого підп. 3.1.2, 3.1.4 п. 3.1 Розділу 3 «Умови матеріального забезпечення директора» контракту від 17.02.2023 року № 58 оголошено догану (т. 1 а. с. 39).

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року у справі № 758/1219/24, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування розпорядження від 14.12.2023 року про застосування дисциплінарного стягнення - відмовлено.

Відповідно до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 квітня 2024 року № 86-к/тр ОСОБА_1 з 25.04.2024 року до 18.06.2024 року відсторонений від посади директора Територіального центру на виконання ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 25.04.2024 року у справі № 759/8206/24 (т. 1 а. с. 40-46).

Відповідно до розпорядження від 09 травня 2024 року № 93-к /тр «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади директора Територіального центру відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, а саме відсутність належної організації роботи Територіального центру соціального обслуговування Святошинського району м. Києва з надання соціальних послуг.

Звільнення відбулось на підставі доповідної записки начальника Управління соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.05.2024 року № 5061/35-01/16, листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.05.2024 року № 107-3390 про необхідність надати пояснення та акта від 09.05.2024 року про відсутність пояснень ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 50).

Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.01.2019 року № 8, зареєстрованим в Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві 04.02.2019 року за № 14/2191, затверджено положення про Територіальний центр соціального обслуговування Святошинського району м. Києва (т. 1 а. с. 27, 28).

Вказаним положенням визначено, що Територіальний центр є бюджетною установою, рішення щодо утворення, ліквідації або реорганізації якої приймає Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація. Територіальний центр підпорядкований управлінню соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Управління).

Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація відповідно до контракту є Органом управління майном.

Директор Територіального центру у своїй діяльності підзвітний і підконтрольний Органу управління майном, Управлінню соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації.

Положенням про Територіальний центр визначені обов`язки директора (п. 20), зокрема організація роботи Територіального центру, персональна відповідальність за виконання покладених на центр завдань, визначення ступені відповідальності працівників.

Відповідно до контракту (п. 1.1) директор зобов`язаний безпосередньо здійснювати керівництво Територіальним центром, нести персональну відповідальність за результати діяльності Територіального центру, забезпечувати безперебійну роботу Територіального центру і ефективне використання та зберігання закріпленого за Територіальним центром комунального майна, забезпечувати виконання завдань, визначених законодавством, Положенням та Контрактом.

Також, директор зобов`язаний забезпечувати належне виконання вимог законодавства у сфері публічних закупівель (підп. 2.4.23 п. 2.4.), забезпечити дотримання виконавської та трудової дисципліни (підп. 2.4.28 п. 2.4).

В свою чергу Орган управління майном має право вимагати від директора виконання зобов`язань, передбачених підп. 2.4.1.- 2.4.28 п. 2.4. розділу 2 Контракту.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно із ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Частинами 1, 2 ст. 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 742/4121/18, від 20 липня 2022 року у справі № 724/1592/21, від 08 квітня 2024 року у справі № 632/822/20, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 9901/743/18 зазначено, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) допущення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Під час розгляду справи роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, якими він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення.

Вирішуючи спір про поновлення працівника на роботі, звільненого за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, суд повинен перевірити законність всіх попередніх стягнень, які за висновком роботодавця, входять до системи для звільнення (річний строк та інше). Отже, незалежно від того, чи оспорює позивач такі накази, які й не потрібно оспорювати заявленням окремої позовної вимоги, суд перевіряє законність таких наказів про оголошення доган, які передували звільненню за систему порушень.

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 червня 2023 року у справі № 212/5018/20 , від 19 липня 2023 року у справі № 216/1431/19, від 14 лютого 2024 року у справі № 537/4343/20.

У даній справі встановлено, що розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.12.2023 року № 265-к/тр ОСОБА_1 відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни, а саме недотримання порядку преміювання та встановлення надбавки до посадового окладу за складність та напруженість в роботі, передбаченого підп. 3.1.2, 3.1.4 п. 3.1 Розділу 3 «Умови матеріального забезпечення директора» контракту від 17.02.2023 року № 58 оголошено догану (т. 1 а. с. 39).

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року у справі № 758/1219/24, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування розпорядження від 14 грудня 2023 року про застосування дисциплінарного стягнення - відмовлено.

У справі № 758/1219/24 суди виходили з того, що своїми діями позивач порушив трудову дисципліну, а саме не дотримався порядку преміювання та встановлення надбавки до посадового окладу за складність та напруженість в роботі, передбаченого підп. 3.1.2, 3.1.4 п. 3.1 Розділу 3 «Умови матеріального забезпечення директора» контракту від 17.02.2023 року № 58, за що відповідно до ст. 147 КЗпП України був притягнутий до дисциплінарної відповідальності та йому було оголошено догану.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що правомірність розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.12.2023 року № 265-к/тр встановлена судами у справі № 758/1219/24, тому такі обставини в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційними для цієї справи.

Водночас, оцінюючи правомірність розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.05.2024 року № 93-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » колегія суддів виходить із такого.

В оспорюваному наказі вказано про звільнення ОСОБА_1 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, а саме: відсутність належної організації роботи Територіального центру соціального обслуговування Святошинського району м. Києва з надання соціальних послуг.

Підставою звільнення позивача зазначено, зокрема, доповідну записку начальника Управління від 07 травня 2024 року № 5061/35-01/16.

Так, Управління з метою перевірки фактів, викладених у заяві громадянина ОСОБА_3 від 18.04.2024 року, відповідно до наказу від 19.04.2024 року № 17 утворило робочу групу для перевірки справ отримувачів соціальних послуг у Територіальному центрі.

За результатами перевірки виявлено ряд порушень вимог Закону України «Про соціальні послуги», Порядку організації надання соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 року № 587.

Зокрема, виявлено, що соціальні послуги надавались без укладених відповідно до вимог закону договорів, без оцінювання потреб у соціальних послугах, документи, необхідні для прийняття рішення про надання соціальних послуг, до Управління не надавались, що є прямим порушенням вимог ст. ст. 21, 22, 23 Закону України «Про соціальні послуги». Також не проводилося зняття з обліку отримувачів послуг, які померли, що є порушенням п. 6 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про соціальні послуги» та абз. 7 п. 47 Порядку організації надання соціальних послуг. Не всі громадяни мали право на отримання соціальних послуг безкоштовно. Не проводився попередній аналіз і не враховувалися необхідні для отримання безкоштовної соціальної послуги фактори, зокрема, рівень доходу, що свідчить, що не всі громадяни мали право на отримання соціальних послуг безкоштовно.

Встановлено факт ненадання послуги гарячого харчування протягом січня-лютого 2024 року в зв`язку з несвоєчасно розпочатою процедурою закупівлі та незабезпечення належного виконання вимог законодавства у сфері публічних закупівель.

Виявлені недоліки в роботі відділення денного перебування, відділень соціальної допомоги вдома № 1 та № 2.

Також було встановлено, що Положення про Територіальний центр не приведене у відповідність до чинного законодавства.

За результатами перевірки та виявленими порушеннями винні працівники Територіального центру були притягнуті до дисциплінарної відповідальності, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями наказів.

В доповідній записці вказано, що виявлені порушення свідчать про неналежне забезпечення надання соціальних послуг громадянам, які перебувають у складних життєвих обставинах і потребують сторонньої допомоги за місцем проживання Територіальним центром, враховуючи що такі порушення стали можливими із-за неналежного виконання директором Територіального центру ОСОБА_1 своїх безпосередніх обов`язків, зокрема, відсутність належної організації роботи Територіального центру, за що він несе персональну відповідальність, начальник Управління за порушення трудової дисципліни просив вжити відповідних заходів до ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що зазначені у доповідній записці від 07.05.2024 року № 5061/35-01/16 обставини, які стали підставою для звільнення позивача з роботи, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами під час розгляду цієї справи.

Так, у доповідній записці зазначено, що соціальні послуги надавались без укладених відповідно до вимог закону договорів, без оцінювання потреб у соціальних послугах, документи, необхідні для прийняття рішення про надання соціальних послуг, до Управління не надавались, що є прямим порушенням вимог ст. ст.21, 22, 23 Закону України «Про соціальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про соціальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про надання чи відмову у надані соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів приймає структурний підрозділ з питань соціального захисту населення уповноважених органів системи надання соціальних послуг, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 11 цього Закону. Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг надавачами соціальних послуг недержавного сектору приймає відповідний надавач.

Згідно з п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про соціальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до уповноважених органів системи надання соціальних послуг належить Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації; виконавчі органи міських рад міст обласного значення, рад об`єднаних територіальних громад.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що рішення про надання соціальних послуг приймає місцева державна адміністрація (структурний підрозділ з питань соціального захисту населення відповідної місцевої державної адміністрації).

У контракті позивача не передбачено обов`язку останнього щодо збирання та подання документів уповноваженому органу системи надання соціальних послуг для прийняття рішення про надання соціальних послуг.

Також у доповідній записці зазначено, що не проводився попередній аналіз і не враховувалися необхідні для отримання безкоштовної соціальної послуги фактори, зокрема, рівень доходу, що свідчить, що не всі громадяни мали право на отримання соціальних послуг безкоштовно.

За змістом пункту 32 Порядку організації надання соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 року № 587, для отримання інформації про доходи особи, що потребує надання соціальних послуг, уповноважений орган протягом трьох робочих днів після надходження заяви від такої особи, її законного представника, органу опіки та піклування надсилає запит довідповідних уповноважених органів (ДПС, Пенсійного фонду України). ДПС, Пенсійний фонд України протягом п`яти робочих днів після надходження запиту надають уповноваженому органу інформацію про доходи/страхові виплати особи, що потребує надання соціальних послуг.

Таким чином, отримання інформації про доходи особи, що потребує надання соціальних послуг, належить до компетенції уповноваженого органу, яким є місцева державна адміністрація (структурний підрозділ з питань соціального захисту населення відповідної місцевої державної адміністрації).

Тобто, у Територіального центру немає повноважень самостійно здійснювати перевірку рівня доходів осіб, які звертаються за наданням соціальних послуг.

Як вбачається зі скарги ОСОБА_3 , що стала підставою для перевірки Територіального центру соціального обслуговування Святошинського району м. Києва комісією, створеною за наказом Управління соціального захисту населення, у скарзі було зазначено, що існує декілька десятків людей, які в 2021 - 2023 роках померли або перебувають за кордоном, але станом на квітень 2024 року перебувають на обліку в Територіальному центрі, формально отримуючи соціальні послуги, та зазначено список таких осіб ( а.с. 191 - 192, т. 1)

По кожній із зазначених у скарзі осіб начальники відділень Територіального центру надали пояснення на ім`я директора центру ОСОБА_1., в яких зазначили, чи перебувають ці особи на обліку, а якщо ні, то коли та у зв`язку з чим зняті з обліку.

Зокрема, у доповідній записці завідувача відділення організації надання адресної натуральної грошової допомоги ОСОБА_4 зазначені дані ( прізвище, ім`я, по батькові, дата народження) про 14 осіб, які протягом 2022 - 2024 років у Територіальному центрі послуг не отримували. Також зазначено, що з початку 2024 року на всіх осіб, які перебувають на обліку у відділі, за підписом директора Територіального центру тричі направлялися листи до Управління про надання розміру пенсій або за відсутністю нарахувань у зв`язку із смертю. Жодної інформації від Управління надано не було. На початку квітня 2024 року до Управління втретє було письмове звернення про розмір пенсій та стан нарахування, відповіді Територіальним центром станом на 19.04.2024 року не отримано (т. 1 а. с. 51, 52).

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що Управління надало інформацію Територіальному центру щодо розміру пенсій або за відсутністю нарахувань у зв`язку із смертю осіб, які перебувають на обліку у відділі.

Крім цього в доповідній записці вказано, що не проводилося зняття з обліку отримувачів послуг, які померли, що є порушенням п. 6 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про соціальні послуги» та абз. 7 п. 47 Порядку організації надання соціальних послуг.

Разом з цим, в доповідній записці не вказано прізвищ, ім`я, по-батькові та інших даних, які могли б ідентифікувати таких осіб.

В свою чергу в доповідних записках завідувача відділення соціальної допомоги вдома № 2 Ганни Курасової та завідувача відділення денного перебування ОСОБА_5 вказано відомості про 12 осіб, які у зв`язку з смертю або зміною місця проживання не отримували соціальну допомогу та були зняті з обслуговування, а також про осіб, які не отримували натуральної допомоги через відсутність передбачених послуг у договорі (т. 1 а. с. 53-55).

Таким чином, не зважаючи на наявність у доповідних записках начальників відділень Територіального центру інформації щодо надання послуг чи зняття з обліку осіб, що зазначені у скарзі ОСОБА_6 , перевірку комісією Управління 28 особових справ отримувачів соціальних послуг, зазначених у скарзі ОСОБА_6 , в доповідній записці не зазначено конкретних даних про порушення, допущені з вини працівників Територіального центру.

Також в доповідній записці вказано про встановлення факту ненадання послуги гарячого харчування протягом січня-лютого 2024 року в зв`язку з несвоєчасно розпочатою процедурою закупівлі та незабезпеченням належного виконання вимог законодавства у сфері публічних закупівель.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Пунктом 22 Положення про Територіальний центр соціального обслуговування Святошинського району м. Києва, затвердженого розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.01.2019 року № 8, передбачено, що кошторис Територіального центру затверджується начальником Управління.

Таким чином, головним розпорядником бюджетних коштів по відношенню до Територіального центру є місцева державна адміністрація (структурний підрозділ місцевої державної адміністрації).

У доповідній записці провідного фахівця з публічних закупівель ОСОБА_7 вказано, що у Територіального центру не було передбачено видатки на оплату по договору, укладеному у 2023 році та продовженому у 2024 році. В кошторисі Територіального центру закладено харчування на 200 днів 2024 року. План фінансування починається з березня місяця. Територіальний центр не мав змоги укласти додаткову угоду, тому що не передбачений механізм оплати такої додаткової угоди. Також Уповноважена особа не мала можливості почати процедуру відкритих торгів, тому що тільки 16.01.2024 року стала відома гранична вартість за 1 обід від головного розпорядника коштів. Для початку закупівлі потрібно розробити та затвердити меню, для цього створюється комісія та проводяться консультації з постачальниками і вивчаються зміни в законодавстві, що займає певний час. Після створення меню робляться запити ціни пропозиції до постачальників таких послуг. Меню індивідуальне розроблене для Терцентру, тому подивитись інформацію в інтернеті по таких обідах неможливо. Після всіх перевірок 20.02.2024 року розпочалась процедура закупівлі на порталі прозоро. ( а.с. 61, т. 1).

Відповідачем не спростовано вказаних у доповідній записці обставин.

Щодо твердження про те, що положення про Територіальний центр не приведене у відповідність до чинного законодавства, то колегія суддів враховує, що у доповідній записці не зазначено, зміст яких саме пунктів положення не відповідає вимогам законодавства.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у доповідній записці начальника Управління від 07.05.2024 року № 5061/35-01/16 не наведено обґрунтованих формулювань того, які саме службові обов`язки по організації роботи були порушено позивачем як керівником Територіального центру.

Колегія суддів зазначає, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку, проте у цій справі відповідачем не виконано такого обов`язку.

Оскільки підставою для звільнення позивача з роботи 09 травня 2024 року стало систематичне невиконання ним своїх посадових обов`язків, проте матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів, що після притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності вперше 14.12.2023 року він вчинив новий проступок, тому у відповідача не було підстав для його звільнення, адже для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) допущення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, дійшовши помилкового висновку про дотримання відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача з роботи.

Водночас колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що відповідачем не було належним чином проінформовано його про необхідність надання пояснень, оскільки у позовній заяві позивач підтвердив, що він 08.05.2024 року о 10:30 год отримав лист відповідача від 08.05.2024 року № 107-3390 про необхідність надати пояснення. Посилання позивача на те, що йому не було надіслано доповідну записку начальника Управління від 07.05.2024 року № 5061/35-01/16не свідчить про порушення відповідачем відібрання пояснень у позивача, оскільки останній не був позбавлений можливості звернутися до роботодавця із вимогою надати всі необхідні для надання пояснень документи.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача провизнання протиправним та скасування розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.05.2024 року № 93-к/тр та поновлення його на посаді директора Територіального центру.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Встановивши, що незаконне звільнення позивача призвело до порушення його трудових прав, що спричинило душевні страждання та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачеві завдано моральної шкоди, розмір відшкодування якої з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, вимог розумності та справедливості становить 5000 грн.

Разом з цим колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 3.1 Контракту визначено, що за виконання обов`язків, визначених законодавством, Положенням про Територіальний центр та цим Контрактом, Директору нараховується заробітна плата в межах фонду оплати праці.

У цій справі встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із Територіальним центром за умовами укладеного 17.02.2023 року контракту.

У свою чергу вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пред`явлені позивачем до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Враховуючи те, що виплата заробітної плати позивачу здійснювалася за рахунок Територіального центру, тоді як вимоги про стягнення середнього заробітку пред`явленні позивачем до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, тому у задоволенні таких вимог необхідно відмовити у зв`язку із пред`явленням їх до неналежного відповідача.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатами апеляційної перегляду колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В суді першої інстанції позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь 30 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції стороною позивача не було подано у строки, встановлені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції. Такі докази додані позивачем лише до апеляційної скарги.

Враховуючи те, що стороною позивача не дотримано порядку подання доказів, тому в задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, необхідно відмовити.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн ( за дві вимоги немайнового характеру: визнання протиправним та скасування розпорядження, відшкодування моральної шкоди), за подання апеляційної скарги - 3633,60 грн. Тому відповідач повинен компенсувати позивачу витрати по сплаті судового збору у розмірі 6056 грн.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Таким чином, за подання позовної заяви та апеляційної скарги в частині позовних вимог про поновлення на роботі з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 3028 грн судового збору, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при пред`явленні такої вимоги.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 93-к/тр від 09 травня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 »

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Територіального центру соціального обслуговування Святошинського району міста Києва з 10 травня 2024 року.

Стягнути зі Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 6056 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог та стягненні витрат на правничу допомогу - відмовити.

Стягнути зі Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на користь держави судовий збір в сумі 3028 грн.

Відомості про сторін:

позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;

відповідач - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, місцезнаходження: м. Київ, просп. Берестейський, буд, 97, .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.