Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8591/2025
Головуючий у суді першої інстанції Л. М. Ішуніна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

06 серпня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2025 року, постановлену у складі судді Ішуніної Л. М., в примішенні Солом`янського районного суду м.Києва,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості в розмірі 93 890,11 доларів США, що еквівалентно 3 883 191,67 грн на день подання позову 08.11.2024 та 3% річних у розмірі 1 131,30 доларів США, а також суму заборгованості у розмірі 95 300,00 грн, суму інфляційного нарахування у розмірі 1 429,50 грн та 3% річних у розмірі 460,88 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому у борг грошові кошти для особистих потреб. За усною домовленістю сторін кошти були надані у борг без відсотків та без строку повернення. При цьому сторони домовилися, що після перерахування грошових коштів на рахунок відповідача останній укладе з позикодавцем письмовий договір, проте зазначеного не виконав, отримавши позику на банківські рахунки у період з 09.11.2018 по 16.11.2021. Вимога позивача укласти письмовий договір позики або повернути грошові кошти відповідачем залишена без задоволення.

17.02.2025 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, у якій він просив суд накласти арешт на все рухоме майно, що належить відповідачу та на всі грошові кошти, розміщені на його банківських рахунках.

В обгрунтування заяви зазначив, що ним було подано до суду позов до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, які були надані позивачем відповідачу у позику у період з 09 листопада 2018 року по 16 листопада 2021 року в сумі 93 890,11 дол. США та 95 300 грн, оскільки протягом 2024 року позикодавець неодноразово звертався до позичальника в усному та письмовому порядку з проханням повернути надані у позику грошові кошти, проте ОСОБА_2 проігнорував вимоги та кошти не повернув. Ураховуючи негативну поведінку відповідача, його недобросовісність, позивач вказував на те, що існують об`єктивні обставини вважати, що ним можуть бути вчинені дії, направленні на уникнення сплати боргу, що в майбутньому може унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову. Позивач вказував, що відповідачу на праві приватної власності належать: 2 гаража, 2 земельних ділянки, гаражний бокс, житловий будинок та квартира, щодо яких, на думку заявника, відповідачем вчинятимуться дії направлені на їхнє відчуження з метою уникнення стягнення заборгованості. З урахуванням викладеного, з метою уникнення неможливості виконання судового рішення та стягнення з відповідача заборгованості, ОСОБА_1 вважає доцільним накласти арешт на майно та грошові кошти відповідача.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд не з`ясував обставини, що мають значення при вирішенні питання щодо доцільності застосування заходів забезпечення позову у цій справі, не врахував доводів позивача щодо необхідності застосування таких заходів, як наслідок дійшов помилкового висновку про відмову у забезпеченні позову. Судом не враховано недобросовісну поведінку відповідача та обгрунтоване припущення позивача про вірогідність, що відповідач буде вчиняти всі можливі дії для уникнення сплати існуючого боргу у майже чотири мільйони гривень. При цьому накладення арешту на майно відповідача забезпечить реальний захист прав позивача у випадку прийняття рішення на його користь.

Також пизивач вказав на понесення ним витрат на правничу допомогу, попередній (орієнтовний) розрахунок яких складає 15 000,00 грн.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лозицький О. В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду вважає законною та обгрунтованою, просив залишити її без змін. Також подав заяву щодо вирішення питання про судові витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу, докази понесення яких зобо`язувався надати у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

У судове засідання апеляційного суду позивач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача - адвокат Терещенко Л. В., яка виявила бажання брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконфенції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, до системи відеоконференцзв`язку не зайшла у визначений судом час. У телефонному режимі повідомила суду про відсутність можливості підключитися до відеоконфенції та не заперечувала проти розгляду поданої стороною позивача апеляційної скарги у її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд вважав за можливе розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про забезпечення позову та не перешкоджає його розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, вирішуючи питання про забезпечення позову, враховуючи предмет позовних вимог, оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і заявленими позовними вимогами, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх застосування.

Зокрема суд вважав, що позивачем не наведено беззаперечних підстав для забезпечення позову, а саме: відсутнє обґрунтоване доведення реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду й обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду, та не доведено обґрунтоване підтвердження наміру відповідача навмисно ухилитися від виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії.

При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року у справі № 641/6173/21 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

З огляду на вказане вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши обсяг позовних вимог, відповідність заходу забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим позовним вимогам, а також оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем заявлено недостатньо обґрунтоване припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову. Зокрема заявником не надано доказів, які б підтверджували існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача або того, що захист його прав та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль.

При цьому суд вірно врахував відсутність будь-яких належних доказів на підтвердження вчинення відповідачем вчиняються дії щодо відчуження належного йому майна після направлення йому вимоги щодо повернення отриманих у позику грошових коштів.

Твердження позивача про необхідність накладення арешту на належне відповідачу майно через недобросовісну поведінку відповідача (не повернення боргу), не може слугувати підставою для необхідності застосування заходу забезпечення позову у даній справі, оскільки повністю суперечить наведеним вище норма закону та правовій позиції Верховного Суду, застосування якої є обов`язковим. Зокрема, позивачем не надано суду доказів вартості майна, належного відповідачу, та наявних грошових коштів на банківських рахунках відповідача, на які просить накласти арешт позивач, у зв`язку із чим у суду відсутня можливість визначити співмірність заявлених позовних вимог із заходами забезпечення позову, про застосування яких просить позивач.

Відмовляючи позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстнції вірно врахував, що позивач посилається виключно на те, що відповідач не виконує своїх зобов`язань, не вчиняє дій щодо повернення боргу та ігнорує вимоги заявника, а тому позивач вважає, що відповідач буде намагатись у будь-який спосіб уникати виконання зобов`язання, а також за можливості вчинить дії щодо відчуження належного йому майна, що може зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак посилання позивача на наявність потенційного ризику невиконання відповідачем судового рішення у разі задоволення позову є лише припущенням, яке не обгрунтовано належно позивачем, а тому не підтверджує ризику ймовірності утруднення виконання судового рішення, у разі його ухвалення на користь позивача, ураховуючи наведені вище обставини.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що підставою для застосування заходів забезпечення позову може бути встановлення об`єктивної можливості вчинення відповідачем дій, які ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист прав, які є предметом розгляду.

У цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивач вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання майбутнього судового рішення у випадку ухвалення на його користь, проте не довів належними чи допустимими доказами, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Зокрема не навів достатніх підстав, які б свідчили, що невжиття обраного заходу забезпечення позову ускладнить чи унеможливить захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача.

Проаналізувавши зміст ухвали суду першої інстанції, з точки зору застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено оскаржувану ухвалу відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер при вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову у кожній справі окремо.

Відтак доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що стосуєються вирішення питання про забезпечення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 18 серпня 2025 року

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна