Справа № 727/8471/25
Провадження № 2/727/2177/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівців в складі:

головуючого судді Дубець О.С.

за участю секретаря судового засідання Вовкун Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м. Чернівців справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина,

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог та процесуальні дії вчинені в ході справи

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина, в якому просить:

- розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблений актовий запис № 44 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ;

- встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою суду від 22 липня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи вирішено проводити з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачці наданий строк для подання заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та надання відзиву на позовну заяву.

Заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідачки не надійшло.

Правом на подання відзиву відповідачка не скористалася.

Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач в судове засідання не з`явився, разом із поданим позовом просив справу розглянути без його участі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, спрямувала на адресу суду заяву в якій просить розглянути справу без її участі, позов визнає.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у справі доказів.

Стислий виклад позиції позивача та відповідачки

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 18 січня 2012 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб. Від шлюбу подружжя мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що спочатку сімейне життя складалося добре, проте протягом останнього часу шлюбні відносини між подружжям фактично припинилися. На даний момент між позивачем та відповідачкою взагалі відсутнє порозуміння, любов та повага, які повинні бути притаманні сім`ї. Вказує, що у відповідачки власні погляди на життя, будь-яких дій які б свідчили про її бажання повернутися до сім`ї та стати на шлях виправлення, остання не робить. Зазначає, що шлюб носить формальний характер, а тому його збереження суперечить спільним інтересам подружжя. З огляду на наведене просить строків для примирення не призначати.

Також позивач вказує, що між ним та відповідачкою 30 січня 2025 року був укладений договір про участь в утриманні, вихованні та проживанні дитини, яким засвідчено, що сторони домовилися, що постійним місцем проживанням сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є місце проживання батька ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 . Також згідно з даним договором ОСОБА_4 знаходиться на повному утриманні, забезпеченні та вихованні свого батька ОСОБА_1 .

З посиланням на статтю 315 ЦПК України та статтю 3 Конвенції про права дитини просить встановити факт самосійного виховання та утримання неповнолітнього сина.

Відповідачка ОСОБА_2 в поданій заяві зазначила, що проти позову не заперечує, термінів для примирення просила не призначати. Вказала, що стосунки між сторонами носять формальний характер, що створює додаткові незручності.

ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом

Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений 18 січня 2012 року та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 44.

Сторони мають сина: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .

30 січня 2025 року між сторонами укладений Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П., зареєстровано в реєстрі за № 85 (далі - Договір).

Відповідно до п.1. Договору ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 буде проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходитися на повному його утриманні, забезпеченні та вихованні.

Згідно з п. 3.1. Договору батько зобов`язується:

3.1.1. Піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти та повністю утримувати її незалежно від стосунків сторін.

3.1.2. Самостійно брати участь у вихованні та утриманні дитини, у її духовному розвитку, незалежно від стосунків з матір`ю.

Відповідно до п. 5. Договору інші питання виховання дитини вирішуються між сторонами, виходячи з інтересів дитини, принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

З урахуванням наведених позицій сторін та встановлених обставин справи, судом встановлено, що предметом даного позову є розірвання шлюбу та встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина.

Релевантні джерела права й акти, їх застосування та позиція суду

Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Щодо вимоги про розірвання шлюбу

Відповідно до норм частини 2 статті 104 та частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частиною 1 статті 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до вимог частини 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Стаття 51 СК України визначає, що дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Згідно з частинами 2-4 статті 56 СК України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу.

Судом встановлено, що сімейне життя у сторін не склалося, причиною розпаду сім`ї стали різні інтереси та протилежні погляди не тільки на життя, а й на шлюб та сім`ю. Сторони не підтримують шлюбних відносин, у них відсутнє взаєморозуміння один до одного протягом тривалого часу. Шлюб існує формально.

Позивач в своїй заяві наполягає на розірванні шлюбу, оскільки подальше перебування у шлюбі суперечить його інтересам, строків для примирення просить не призначати.

Відповідачка не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу.

Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати.

Щодо вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини

Вирішуючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини суд зазначає таке.

ОСОБА_1 заявив вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини як позовну вимогу разом із вимогою про розірвання шлюбу.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви вказану вимогу ОСОБА_1 заявив з посиланням на частину 2 статті 315 ЦПК України та Постанову Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 210/5972/22 (провадження № 14-132цс23) виснувала таке.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

-факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

-встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

-заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

-чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

Як встановлено судом, 30 січня 2025 року між сторонами укладений Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П., зареєстровано в реєстрі за № 85, відповідно до якого сторони та батьки малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в позасудовому порядку визначили порядок здійснення батьківських прав та визначили місце проживання дитини з батьком. Вказаним договором сторони узгодили місце проживання дитини, факт його повного утримання, забезпечення та виховання батьком, зобов`язання батька по відношенню до дитини, зобов`язання матері та спільні зобов`язання батьків.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що між сторонами відсутній спір щодо визначення порядку виховання та утримання дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 210/5972/22 (провадження № 14-132цс23) дійшла висновку, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

В даній справі батьки, уклавши 30 січня 2025 року нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина.

У пунктах 1., 3.1. Договору сторони, зокрема, обумовили, що ОСОБА_1 бере на себе усі зобов`язання, пов`язані з утриманням дитини, її фінансовим та матеріальним забезпеченням.

У випадках, не передбачених договором, сторони керуються інтересами дитини, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (п. 5. Договору).

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів та не навів жодної обставини на підтвердження того, що мати дитини ОСОБА_2 не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Висновки суду за результатами розгляду справи

Щодо суті позовних вимог

Таким чином оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітнього сина слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 1 статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Так, за розгляд судом позовної вимоги про розірвання шлюбу ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 1211, 20 грн.

На підставі викладеного, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу та до початку розгляду справи по суті від відповідачки надійшла заява про визнання позову, то наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого за позовну вимогу про розірвання шлюбу та стягнення з відповідачки на його користь інших 50 відсотків судового збору, що становить 605,60 грн.

Крім того, позивачем за розгляд судом позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина був сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Оскільки в задоволенні цієї вимоги судом відмовлено, судові витрати за розгляд цієї вимоги не підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 351-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 18 січня 2012 року, актовий запис за № 44.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого ним при подачі цього позову згідно з квитанцією № 2473-2326-4031-3983 від 08.07.2025, що становить 605,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн.

Копію рішення суду після набрання ним законної сили направити до відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РКНОПП НОМЕР_4 .

Дата складання повного судового рішення 19 серпня 2025 року.

Суддя Дубець О.С.