Справа № 473/3500/25
РІШЕННЯ

іменем України

"04" серпня 2025 р.Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Булкат М.С.,

за участю секретаря судового засідання Багрін І. А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Вознесенська в особі Вознесенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив

09 липня 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, в якому вказала, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання №442/14 від 02.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. За вказаним будинком закріплена земельна ділянка площею 0,0853 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку належить попередньому власнику будинку ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що позивачка є власницею житлового будинку та до неї повинно перейти право власності на земельну ділянку, що надана для його обслуговування, але вона позбавлена можливості набути право власності на земельну ділянку, позивачка просила визнати за нею право власності на земельну ділянку.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 11.07.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до підготовчого засідання.

В підготовче судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 не з`явились, від представника позивачки на адресу суду надійшла заява, в якій він просив розглядати справу у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю.

В підготовче судове засідання відповідача Вознесенська міська рада Миколаївської області не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги визнає повністю.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання №442/14 від 02.04.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. За вказаним будинком закріплена земельна ділянка площею 0,0853 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-025 від 27.06.2025 року належить попередньому власнику будинку ОСОБА_2 , що також підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, який виданий на підставі рішення виконкому Вознесенської міської Ради Миколаївської області від 13.03.1998 року №19.

Також було встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 08 серпня 2003 р.).

Згідно ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Ст. 55 Конституції України гарантує судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Тобто, будь-які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням НБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. І. ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року - до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ст.81 ЗК громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно положень ч. 1 ст.30 ЗК, яка діяла на час укладення договору довічного утримання, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.120 ЗК України (у редакції на час укладення договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Відповідно до вимог ст. 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю разом з цим переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, що посвідчувалися місцевими радами народних депутатів.

Відповідно до частини першої, третьої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

За змістом зазначених норм законодавства, право власності на земельну ділянку, а також постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки, укладення правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Це відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17 (провадження № 61-15559св18).

Так, частина перша статті120 ЗК України(у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка розглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Судом встановлено, що житловий будинок, який перейшов у власність до ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 02 квітня 2003 року розташованій на земельній ділянці з кадастровим номером :07:019:0060.

Земельна ділянка під вказаним будинком раніше набула ознак об`єкта права власності, однак рахується за померлим ОСОБА_2 на підставі державного акта, у зв`язку з чим позивачка не може отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку та зареєструвати право власності.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відтак, до ОСОБА_1 перейшла земельна ділянка, яка належала померлому ОСОБА_2 в силу закону і на якій розміщено належне їй домоволодіння. При цьому, те, що позивач не посвідчила перехід права на землю жодним чином не вплинула на наявність в неї права власності на цей об`єкт, оскільки таке посвідчення є лише підтвердженням з боку держави права. Цільове призначення земельної ділянки не змінювалося.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав (постанова Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №363/4852/17).

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка за життя належала ОСОБА_2 , а після його смерті була успадкована за його донькою ОСОБА_1 , яка згідно договору утримання отримала житловий будинок з всіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями, розташований за адресою: будинку АДРЕСА_1

З урахуванням вищенаведеної практики Верховного Суду, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, а тому, факт неотримання ОСОБА_1 , свідоцтва на право власності на спірну земельну ділянку не може бути перепоною для реалізації Позивачкою її прав як спадкоємця її родичів.

Крім того, не видача державного акту на ім`я ОСОБА_1 на право власності за спірну земельну ділянку не спростовує факту наявності у неї права власності на таку ділянку і не може бути підставою позбавлення права спадкоємця на спадкове майно.

Суд приходить до висновку, що оскільки спадкування охоплює перехід всіх прав та обов`язків (за винятком визначених законом, які не можуть входити до складу спадщини) то спадкуванню підлягають і права та обов`язки щодо об`єктів нерухомого майна, які знаходились у володінні спадкодавця хоча і не були оформленні у встановленому законом порядку. А отже такі права та обов`язки можуть успадковуватись, оскільки вони не припиняються зі смертю спадкодавця, а будуть існувати доти, доки буде існувати майнове право чи об`єкт нерухомості та до юридичного оформлення прав власності на нього спадкоємцем.

На підставі викладеного та з врахуванням неможливості оформлення позивачем своїх спадкових прав у нотаріальній конторі, та відсутність належного правовстановлюючого документа на земельну частку у власника, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем права на земельну частку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав, так як інший правовий механізм оформлення таких прав в останньої - відсутній.

Таким чином до ОСОБА_1 перейшло право власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Суд, враховуючи неможливість зареєструвати належне право власності на земельну ділянку, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, вважає за можливе визнати право власності за позивачкою на земельну ділянку, що необхідна для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 273 ЦПК України, суд

ухвалив

Позов ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Вознесенська в особі Вознесенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою м. Вознесенськ, Миколаївської області, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :07:019:0060, площею 0,0838 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М. С. Булкат