РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/10142/25

Провадження № 22-ц/4815/1008/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М. ,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2025 року (постановлену у складі судді Левчука О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

В обґрунтування позову вказував, що рішенням Рівненського міського суду від 03.10.2023 року у справі № 569/1895/23 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини встановлено, що він самостійно з 2019 року займається утриманням та вихованням дитини.

На підставі вказаного рішення він отримав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, з підставою відстрочки: "самостійно виховує дитину".

29 жовтня 2024 року на пункті пропуску "Рава-Руська" йому відмовлено в перетині державного кордону.

30 жовтня 2024 року він оскаржив до Державної прикордонної служби України НОМЕР_1 прикордонний карпатський загін вищевказане рішення про відмову, однак у задоволенні скарги йому відмовлено, з підстав відсутності у резолютивній частині рішення Рівненського міського суду від 03.10.2023 року формулювання про самостійне виховання ним дитини.

Факт самостійного виховання неповнолітньої дитини є умовою для перетину кордону під час надзвичайного або воєнного стану на підставі Постанови КМУ № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", та встановити його можливо лише в судовому порядку рішенням суду цивільної юрисдикції.

Просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Ухвала мотивована тим, що пред`явлення однієї вимоги про встановлення юридичного факту, без заявлення будь-якої іншої вимоги матеріального характеру, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Окрім того, вимога про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах щодо вирішення питання участі батьків у вихованні та утриманні дитини, оскільки не може утворювати собою самостійний предмет доказування у справі, а є лише підставою для вирішення такої справи.

Не погоджуючись із ухвалою місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що відмова у відкритті провадження у справі порушує його права та права дитини, а також не дає можливості реалізувати встановлене у ст. 15 ЦК України право.

Просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду.

З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини.

Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у його постанові від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24 (провадження № 61-518св25).

Отже, справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні.

Окрім того, покликання місцевого суду в оскаржуваній ухвалі на неефективність обраного позивачем способу захисту його прав є помилковим, оскільки на стадії відкриття провадження у справі суд не дає оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на що вказано Верховним Судом у постанові від 25.01.2024 року у справі № 320/14843/23.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскілки судом першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, порушено норми процесуального права, постановлена ним ухвала від 21 травня 2025 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 19, 379, 381-384 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2025 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.