Справа № 553/2371/25
Провадження № 2/553/1230/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.08.2025м. Полтава

Подільський районний суд міста Полтави у складі:

головуючої - судді Подмаркової Ю.М.,

за участі: секретаря судового засідання Макаренка Я.В.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договорами зберігання,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача.

ОСОБА_4 звернулася до Подільського районного суду міста Полтави з позовом до ОСОБА_3 з вимогами:

- стягнути з відповідача на користь позивача збитки за договорами відповідального зберігання від 01.12.2017 та від 01.12.2022 у загальній сумі 1 000 000,00 доларів США, що еквівалентно 41 061 000,00 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача штраф за договором відстрочення виконання зобов`язання від 19.02.2024 в загальній сумі 200 000,00 доларів США, що еквівалентно 8 322 000,00 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних за договором відстрочення виконання зобов`язання від 19.02.2024 в загальній сумі 25 198,51 доларів США, що еквівалентно 1 048 509,99 грн;

- судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.12.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір відповідального зберігання грошових коштів в сумі 250 000 доларів США в спрощеній формі шляхом надання ОСОБА_3 розписки на ім`я ОСОБА_4 . Сторони договору відповідального зберігання грошових коштів визначили, що грошові кошти будуть зберігатися до моменту пред`явлення ОСОБА_4 вимоги про повернення коштів повністю або частково.

В подальшому, 01.12.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір відповідального зберігання грошових коштів в сумі 750000 доларів США в спрощеній формі шляхом надання ОСОБА_3 розписки на ім`я ОСОБА_4 . Сторони договору визначили, що ОСОБА_3 зобов`язується повернути грошові кошти протягом трьох днів з моменту звернення ОСОБА_4 з вимогою про повернення грошових коштів у повному обсязі.

08.12.2023 ОСОБА_4 було направлено письмову вимогу про повернення всієї суми коштів. Проте, 11.12.2023 ОСОБА_3 листом повідомив її про неможливість повернення грошових коштів переданих йому на зберігання через вилучення їх у нього в ході обшуку 16.11.2023.

19.02.2024 сторони уклали договір про відстрочення виконання зобов`язання до моменту набрання чинності судовим рішенням Київського апеляційного суду за апеляційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2024 у справі №757/55552/23-к. Визначена відкладальна умова настала 17.07.2024.

03.01.2025 відповідачу була вручена досудова претензія з вимогою невідкладно повернути кошти, проте, станом на час звернення до суду, кошти не повернуто.

Зазначене стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Аргументи учасників справи.

24.06.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він не заперечував що між ним та позивачем ОСОБА_4 було укладено договори відповідального зберігання грошових коштів від 01.12.2017 на суму 250000 доларів США та 01.12.2022 на суму 750000 доларів США. Зазначає що вказані договори укладалися у спрощеній формі шляхом надання відповідних письмових розписок про прийняття на зберігання грошових коштів. Місце зберігання грошових коштів не визначалося, але позивачу було відомо, що її грошові кошти зберігаються у спеціально обладнаному сейфовому сховищі з засобами охорони та сигналізації, яке розташоване у приватному домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 та яке належить на відповідачу на праві спільної сумісної власності з його дружиною ОСОБА_5 . Не заперечує, що відповідно до розписки від 01.12.2017 грошові кошти зберігатимуться до моменту пред`явлення ОСОБА_4 вимоги про повернення коштів повністю або частково, а за розпискою від 01.12.2022 зобов`язався повернути грошові кошти протягом трьох днів з моменту звернення ОСОБА_4 з вимогою про повернення грошових коштів у повному обсязі. Також, не заперечує, що ОСОБА_4 зверталася до нього з вимогою про повернення грошових коштів в сумі 1000000 доларів США 08.12.2023, після чого ОСОБА_5 повідомив її листом від 11.12.2023 про неможливість здійснення такого повернення у зв`язку з тим, що за місцем зберігання грошових коштів 16.11.2023 у будинку було проведено обшук і грошові кошти, які належали ОСОБА_4 , були вилучені. Вказує що у протоколі обшуку він заперечував проти вилучення у нього грошових коштів та власноруч написав, що кошти в сумі 1000000 доларів США, які у нього зберігалися та були вилучені разом із коштами його сім`ї в сумі 288565 доларів США, належать позивачу. При цьому, разом із зазначеними коштами були вилучені декларації та банківські документи на підтвердження законності джерел походження грошових коштів та їх отримання. Зазначає, що ним неодноразово вчинялися активні дії щодо повернення вилучених у нього грошових коштів про що свідчить те, що він оскаржував до Печерського районного суду м. Києва дії органу досудового розслідування, які полягали у неповерненні тимчасово вилученого майна включно з грошовими коштами позивача, звертаючись із скаргою на бездіяльність слідчих. Ухвалою слідчого судді від 22.12.2023 у справі №757/57849/23-к у задоволенні скарги відмовлено. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2024, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 17.07.2024 залишена без змін, у справі №757/55552/23 накладено арешт, зокрема, на вказані грошові кошти. У зв`язку з неможливістю повернення грошових коштів ОСОБА_4 у встановлений строк, сторони уклали між собою 19.02.2024 договір про відстрочення виконання зобов`язання за договорами відповідального зберігання від 01.12.2017 та 01.12.2022. В цьому договорі вони передбачили відкладальну умову повернення коштів, а саме момент набрання чинності судовим рішенням Київського апеляційного суду за апеляційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2024. Позивач вказує, що строк виконання зобов`язання з повернення грошових коштів настав 18.07.2024 з чим відповідач не згоден, оскільки п. 1.4. договору від 19.02.2024 боржник приймає на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів у 14 денний строк з дня набрання чинності судовим рішенням Київського апеляційного суду у справі №757/55552/23, тобто вважає що граничним днем повернення грошових коштів було 31.07.2024.

Крім того, відповідач заперечує проти позовних вимог в частині застосування штрафних санкцій встановлених договором від 19.02.2024, визначених позивачем у розмірі 200000 доларів США. Просить врахувати його майновий стан та його поведінку, спрямовану на систематичне відстоювання інтересів позивача в судах. Вважає, що застосування штрафних санкцій не є обґрунтованим і призведе до істотного погіршення його майнового стану, що істотно ускладнить виконання ним обов`язку з повернення позивачу грошових коштів.

04.07.2025 від ОСОБА_4 надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказала, що не погоджується із доводами відповідача викладеними у відзиві на позов, вважає їх необґрунтованими при довільному тлумаченні норм чинного законодавства та дійсних обставин справи. Зазначає, що після безрезультатного очікування впродовж трьох місяців на повернення належних їй грошових коштів вони з відповідачем уклали договір про відстрочення виконання зобов`язання від 19.02.2024 за договорами відповідального зберігання від 01.12.2017 та 01.12.2022, і підписанням цього договору відповідач взяв на себе обов`язок сплатити на користь ОСОБА_4 штрафні санкції, якщо впродовж наданого йому терміну відстрочення він не поверне взяті на зберігання грошові кошти. Вказує що відповідач не погодився зі строком виконання зобов`язання за договором саме 18.07.2024, посилаючись на п. 1.4. договору, однак, незгода відповідача зі строком виконання зобов`язання не спростовує його обов`язку повернути грошові кошти позивача. Наполягає на тому що до моменту звернення до суду з цим позовом, відповідач грошові кошти в сумі 1000000 доларів США так і не повернув. Вважає що їй дійсно було заподіяно з боку відповідача збитки у вигляді втрати майна, яке передавалося на зберігання і що розмір нарахованих штрафних санкцій в сумі 200000 доларів США та вимога про їх стягнення за неналежне виконання взятого на себе зобов`язання з повернення зі зберігання майна засадами добросовісності, розумності, відповідає справедливості та не має на меті стати джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків.

Рух справи.

09.06.2025 ухвалою Подільського районного суду міста Полтави позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні.

14.07.2025 ухвалою Подільського районного суду міста Полтави закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 14:00 год. 14.08.2025.

Участь у справі сторін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 наполягали на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у ньому.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього на користь ОСОБА_4 збитків за договорами відповідального зберігання. Проти стягнення штрафу у розмірі 20% від суми збитків та 3 % річних заперечував.

Фактичні обставини справи, мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

01.12.2017 в м. Полтава ОСОБА_3 надав розписку, яку засвідчив власноручним підписом, про те що отримав на відповідальне зберігання від громадянки ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 250 000 доларів США та зобов`язався зберігати їх до моменту пред`явлення нею вимоги про повернення коштів частинами або повністю. ОСОБА_4 кошти у сумі 250000 доларів США передала на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , про що засвідчила своїм підписом 01.12.2017.

01.12.2022 ОСОБА_3 в м. Полтава надав розписку про те що отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 750000 доларів США на відповідальне зберігання на необмежений строк. Зобов`язався повернути зазначені вище кошти протягом 3 днів з моменту звернення про повернення в повному обсязі. ОСОБА_4 своїм підписом підтвердила передачу коштів у сумі 750000 грн ОСОБА_3 у повному обсязі 01.12.2022.

08.12.2023 ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_3 з вимогою повернення грошових коштів повністю протягом 7 дні з моменту отримання ним вимоги.

ОСОБА_3 листом від 11.12.2023 повідомив ОСОБА_4 , що належні їй грошові кошти у загальній сумі 1000000 доларів США, вилучені у нього 16.11.2023 старшим слідчим ОВС ГСУ НП України Гречаним А.В., у ході обшуку на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. від 06.11.2023 справа №757/50109/23. Під час вилучення належних ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_3 повідомлено слідчому органу про належність грошових коштів ОСОБА_4 на праві приватної власності та передумови їх зберігання. За таких обставин, ОСОБА_3 не може повернути грошові кошти у сумі 1000000 доларів США через обставини що не залежать від його волі та бажання.

Згідно протоколу обшуку від 16.11.2023 складеного за адресою Полтавська область, Полтавський район, с. Шмиглі, в рамках кримінального провадження №0000589 від 19.06.2020 у ОСОБА_3 вилучено грошові кошти у сумі 1288565 доларів США.

Адвокат Чальцев Д.М., який діє в інтересах ОСОБА_4 звертався із скаргою на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна в межах кримінального провадження №0000589 від 19.06.2020, яку ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 залишено без задоволення.

Адвокат Письмак О.В., який діє в інтересах ОСОБА_4 звертався із скаргою на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна в межах кримінального провадження №0000589 від 19.06.2020, яку ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2024 залишено без задоволення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2024, за результатами розгляду клопотання заступника начальника третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням публічного обвинувачення департаменту нагляду за додержанням законів НП України, та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора, накладено арешт на майно, вилучене в ході обшуку 16.11.2023 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме грошові кошти в сумі 1288565 доларів США, з метою збереження речових доказів.

Вищевказаною ухвалою встановлено, що ОСОБА_4 фактично виконує функції керівника і безпосередньої організації фінансово - господарської діяльності підконтрольних ОСОБА_3 суб`єктів господарської діяльності. В свою чергу ОСОБА_6 виконує функції менеджера з реалізації продукції за готівку, без фактичного відображення в податковій та бухгалтерській звітності підконтрольних ОСОБА_3 суб`єктів господарської діяльності.

Поряд з цим, ухвалою суду встановлено, що вилучені грошові кошти, не належать ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які в своїй господарській діяльності підконтрольні ОСОБА_3 , про що свідчить відсутність офіційних доходів, які підтверджують твердження про власність грошових коштів. Разом з цим, частина вилучених грошових коштів імовірно могла бути ввезена на територію України, незаконно, без їх офіційного декларування, так як частина грошових коштів, була упакована у валютні стрічки, з текстом на іноземній мові, в ході проведення огляду яких, встановлено що упакування грошових коштів імовірно здійснювалося після їх друку в Бюро гравіювання та друку на території США.

Дана ухвала Печерського районного суду м. Києва набрала законної сили, відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 17.07.2024.

19.02.2024 між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договір про відстрочення виконання зобов`язання з повернення майна переданого на зберігання, згідно умов якого кредитор надає боржнику відстрочку виконання зобов`язання, визначеного п. 1.2 договору до настання обставин визначених п. 1.4.

03.01.2025 ОСОБА_4 направлено за адресою ОСОБА_3 досудову претензію з вимогою повернути передані на відповідальне зберігання грошові кошти.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 4 статті 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Як визначено ч. 1 ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Водночас п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Надаючи суду грошові розписки від 01.12.2017 та 01.12.2022 про отриманням ОСОБА_3 від ОСОБА_4 грошових коштів в іноземній валюті в сумі відповідно 250 000 доларів США та 750 000 доларів США позивачем не зазначено, на якій саме правовій підставі вказані валютні цінності були передані відповідачу.

Позивачем не надано платіжних документів на підтвердження факту передачі відповідачу ОСОБА_3 на відповідальне зберігання, що свідчить про недійсність даних обставин та їх фіктивність, що в свою чергу може вказувати про свідоме введення сторонами в оману суду та повідомлення суду завідомо неправдивих відомостей.

Тобто, суду не надано жодних доказів на підтвердження самого факту передачі ОСОБА_4 валютних цінностей ОСОБА_3 у особливо великих розмірах, а також наявності у ОСОБА_3 правових підстав для отримання цих валютних цінностей від останньої та їх зберігання в установленому законом порядку.

Також суд вертає увагу, що договір зберігання грошових коштів в сумі 1 000 000 доларів США, був укладений у простій письмові формі - у формі розписок, тоді як Договір про відстрочку виконання зобов`язання з повернення майна, переданого на зберігання від 19.02.2024 року між тими ж сторонами у письмовій формі, хоча і не нотаріально посвідченому, що свідчить про спрямованість дій сторін на підтвердження необхідних обставин судовим рішенням, для подальшого їх використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 943 ЦК України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.

Відповдіно до ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Як вказано вище, обов`язки зберігача виникають у разі укладання договору зберігання. Сторона, яка вказує на порушення її прав повинна довести факт укладення договору зберігання, його реальність та невиконання іншою стороною.

Згідно з положеннями частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом частин 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Водночас у разі, коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Щодо відсутності заперечень з боку відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього отриманих на відповідальне зберігання грошових коштів, на думку суду, суперечить вимогам цивільного законодавства, так як формальне визнання позову не може підміняти правове регулювання спірних правовідносин реальність яких не доведена під час розгляду справи.

Відтак, суд не приймає визнання позову відповідачем в частині стягнення з нього грошових у загальній сумі 1 000 000,00 доларів США.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 та від 02 лютого 2022 року у справі № 922/1474/21.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) застосувала доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил Європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З наданих стороною позивача доказів вбачається, що договори відповідального зберігання грошових коштів у особливо великих розмірах укладені у простій формі без складання письмових договорів та їх нотаріального посвідчення, шляхом складання розписок, написаних власноручно, на аркушах паперу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим неможливо встановити точну дату їх написання, а звернення позивача до суду у такий спосіб є певними спільними діями сторін для уникнення накладення стягнення на майно (грошові кошти) в рамках іншої справи та встановлення певних фактів належності грошових коштів іншій особі.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, які б доводили обставини, на які він посилається в обґрунтування позову.

Відтак, підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 12, 13, 76-82, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу Українид, -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договорами зберігання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Полтави шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 22.08.2025.

Найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач - ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Полтаві, зареєстрована такою, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Перм, Росія, зареєстрований таким, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Головуючий Ю.М. Подмаркова