УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 2-1165/10

провадження № 61-9245ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Ордо - Василівської сільської ради, третя особа - Софіївська державна нотаріальна контора, про визнання права на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Ордо - Василівської сільської ради, в якому просить визнати за ОСОБА_2 право на спадщину на земельну ділянку, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок смерті ОСОБА_3 , що складається із земельної ділянки, площею 8,41 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 68 684,76 грн, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕ №235263, посвідченого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори, зареєстрованому у реєстрі за №1808.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2010 року позовні вимоги задоволено.

ОСОБА_1 як особа, що не брала участі у розгляді справи, подала апеляційну скаргу на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської областівід 29 вересня 2010 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є спадкоємицею першої черги після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 звернулась до Державного нотаріуса третьої Криворізької нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак державним нотаріусом третьої Криворізької нотаріальної контори 05 листопада 2024 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Вона, як спадкоємець першої черги, після смерті батька, прийняла спадщину, оскільки подала відповідну заяву до нотаріальної контори, тому нотаріус фактично незаконно відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька.

Звернувшись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, вона дізналась про наявність оскаржуваного рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області 29 вересня 2010 року за позовом ОСОБА_2 , в якому позивачка зазначила неправдиву інформацію про те, що після смерті ОСОБА_3 окрім неї відсутні інші спадкоємці, однак достеменно знала про дочку померлого. А суд, в свою чергу, не прийняв міри для перевірки достовірності інформації, викладеної в позовній заяві, а саме посилання позивача на втрату сертифікату на земельну ділянку та посилання позивача на відсутність інших спадкоємців. Судом не надана оцінка тому факту, що при заведенні спадкової справи нотаріус зобов`язана була перевірити наявність інших спадкоємців, а також чи заводилась спадкова справа іншими спадкоємцями після смерті спадкодавця.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року закрито апеляційне провадження у справі.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та обґрунтовуючи свою позицію щодо вирішення судом першої інстанції питання про порушення прав ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначає, що суд не залучив її до участі у справі та вирішив питання про її права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заяву про прийняття спадщини у 2005 році до нотаріальної контори ОСОБА_1 у шестимісячний строк не подавала.Зі спадкодавцем (батьком) на час відкриття спадщини не проживала, відповідних доказів не подала, а відтак є такою, що спадщину не прийняла, а тому рішення першої інстанції не стосується прав апелянта і вона не мала права на його апеляційне оскарження. Будь-яких належних та достатніх доказів про прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 у 2005 році заявник суду не подала і судом таких доказів не здобуто.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що ухваленим у справі рішенням порушенні права та інтереси ОСОБА_1 , тому апеляційне провадження підлягає закриттю відповідно до положень статті 362 ЦПК України.

16 липня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що при винесенні оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції не прийняв міри для перевірки достовірності інформації, викладеної в позовній заяві, а саме посилання в позовній заяві на втрату сертифікату на земельну ділянку та наявність інших спадкоємців; судом не була витребувана спадкова справа. Судом не надана оцінка тому факту, що при заведенні спадкової справи нотаріус зобов`язана перевірити наявність інших спадкоємців, а також чи не заводилась спадкова справа іншими спадкоємцями після смерті спадкодавця. Судом не була також дана правова оцінка тому факту, що нотаріусом Софіївської нотаріальної державної контори не ставилося питання про поновлення пропущеного строку для прийняття спадщини позивачем. Апеляційний су вказав, що заяву про прийняття спадщини до Державного нотаріуса третьої Криворізької нотаріальної контори Семенченко В. М. подала 15 березня 2015 року, при тому що нею надавалася копія довідки про заведення спадкової справи по її заяві від 15 березня 2015 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 04 листопада 2019 року в справі № 542/401/18, від 10 вересня 2020 року в справі № 757/66808/19, від 17 червня 2021 року в справі № 626/2547/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 619/134/17 зазначено, що «право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №160/4130/19 вказано, що «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 вказано, що «відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним».

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див. постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18).

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 не надала належних доказів, що вона є спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прийняв спадщину, і судом таких доказів не здобуто.

Оскільки заявниця не підтвердила, що рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської областівід 29 вересня 2010 року стосовно земельної ділянки, яка належала померлому ОСОБА_3 , порушено її права та/або інтереси, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Згідно із частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 390, 392, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 рокуу справі № 2-1165/10.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко