Номер провадження: 22-з/813/377/25
Головуючий у першій інстанції Літвінова І.А.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

22.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

розглянувши в приміщенні Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Приймак Аліна Олександрівна, про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування; служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визначення місця проживання дитини з батьком і стягнення аліментів на дитину та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, ОСОБА_7 , про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів на дитину

ВСТАНОВИВ:

В провадженні апеляційного суду перебуває цивільна справа № 520/13963/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Богомазов Павло Сергійович на рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 грудня 2024 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування; служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визначення місця проживання дитини з батьком і стягнення аліментів на дитину та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, ОСОБА_7 , про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів на дитину; за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Інна Григорівна на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 14 квітня 2025 року за заявою ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування; служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визначення місця проживання дитини з батьком і стягнення аліментів на дитину та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, ОСОБА_7 , про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів на дитину; за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Богомазов Павло Сергійович на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 30 грудня 2024 року за клопотаннями ОСОБА_3 про призначення повторної судово-психологічної експертизи, про проведення врегулювання спору за участі судді, про проведення виїзного судового засідання в країні проживання дитини у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування; служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визначення місця проживання дитини з батьком і стягнення аліментів на дитину та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, ОСОБА_7 , про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів на дитину.

15.08.2025 року через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Приймак А.О. надійшла заява про забезпечення позову, яка була зареєстрована 18.08.2025 року.

Оскільки суддя-доповідач перебував у відпустці, зазначену заяву ним отримано 22.08.2025 року.

В заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Приймак А.О. просить:

зобов`язати ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) повідомити Одеський апеляційний суд та матір дитини ОСОБА_1 про місце перебування та в подальшому про будь - яку зміну місця проживання / перебування дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) забезпечити побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом зустрічі, особистих побачень кожної третьої суботи та неділі місяця у місті проживання дитини за участі психолога у галузі дитячої психології;

зобов`язати ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) кожного місяця надати інформацію про поточне місце знаходження/ перебування дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Одеського апеляційного суду та матері дитини ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що справа продовжується розглядатися та перебувати тривалий час у суді, у зв`язку з цим, є необхідність звернутися до суду з заявою про забезпечення позову.

Наголошується, що з моменту ухвалення оскаржуваного рішення, минуло майже 8 (сім) місяців, невідомо, де як і коли та з ким батько переховує спільну дитину, цими ж діями він продовжує не виконувати попередні ухвали про забезпечення позову. На виконання цих ухвал про забезпечення позову у Київському ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувають відкриті виконавчі провадження № 72558550, 74971514, як наслідок, щодо боржника неодноразово виносились штрафи за невиконання вимог виконавчих документів. В певний період часу, боржник їх оскаржував. Однак, зауважується, що адміністративний суд безперечно зазначив, що Боржник ні самостійно, ні на вимогу державного виконавця не надавав жодних пояснень щодо поважності причин не виконання рішення суду. Батько дитини має реальну можливість забезпечити спілкування, однак навмисно не вчинив таких дій.

Акцентується увага на тому, що з моменту винесення ухвали Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року минув значний проміжок часу, а батько дитини ОСОБА_2 так і не забезпечив жодного разу зустрічі, фізичного контакту з дитиною та відповідно весь час вводив суд в оману щодо місця проживання та фактичного перебування дитини. При цьому, в судовому засіданні батько дитини тільки і наголошував, що перебуває та проживає виключно за адресою: АДРЕСА_1 . Після отримання ймовірно відомої адреси, через Міністерство юстиції України ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення реалізації права доступу до дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Але, з отриманої інформації Федерального відомства юстиції ФРН компетентне Управління у справах молоді в Берлін-Мітте стало відомо, що оскільки батько не проживає з дитиною за зареєстрованою адресою, перша зустріч з батьком була відкладена. Німецькою стороною зазначено, що для оцінки ситуації, яка буде відповідати найкращим інтересам дитини, необхідні додаткові зустрічі з дитиною та батьком. Таким чином, Федеральне відомство юстиції ФРН очікує на отримання більш детальної інформації про подальші кроки Управління у справах молоді наприкінці січня 2024 року. Надано іншу інформацію щодо звернення. Скаржники припускають, що батько дитини ОСОБА_8 , які і раніше продовжує переховувати дитину від матері та від державних органів Німеччини, надаючи до суду недостовірну інформацію щодо її місцезнаходження, при цьому, що мати продовжує вчиняти всі можливі дії щодо її пошуку. Таким чином, оскільки адреса батька не встановлена не можливо скласти угоду між батьками. З цієї ж причини неможливо розпочати судовий розгляд щодо доступу до дитини, оскільки місцезнаходження дитини в Німеччині невідоме. Після отримання Федеральним відомством юстиції ФРН інформації щодо встановлення місцезнаходження дитини в Німеччині та надходження її до Мін`юсту України, Вас буде повідомлено додатково.

У зв`язку з викладеними обставинами, постійним перешкоджанням у спілкуванні та контакті з дитиною, матір дитини вимушено звертається до суду із даною заявою про забезпечення позову, оскільки таке забезпечення можливе з метою поновлення порушених прав матері дитини. Наголошується, що прохання в даній заяві про забезпечення є співмірними із заявленим позовом, оскільки цим забезпеченням не вирішується спір по суті, а лише вживаються судом заходи, щодо можливості підтримання контакту дитини з матір`ю та на час вирішення спору по суті.

На підставі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного розгляду.

Дослідивши матеріали справи, доводи заяви про забезпечення позову, колегія суддів приходить наступного висновку.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 2 - 4, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; інші заходи у випадках, передбачені законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Із пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […]

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору і як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення способу у вихованні дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування забезпечення позову, встановлено, що між батьками склалися стосунки, які позбавляють можливості ОСОБА_1 бачити та спілкуватися з донькою, чим і були обумовлені її звернення до суду з зустрічним позовом.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що будь хто з батьків, який на час вирішення справи проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з дитиною, а інший з ким проживає дитина, не має права перешкоджати їх спілкуванню та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

З огляду на вказані норми матеріального права,мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а інші особи не мають права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.

Враховуючи суть справи, колегія суддів вважає, що у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння відновленню відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з матір`ю має переважати над намаганням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з нею. Такі зустрічі та спілкування відповідають найкращим інтересам дитини.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, провадження № 61-1153св17, від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19.

Отже, з метою запобігання втраті емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршенню психоемоційного зв`язку між ними на період розгляду справи в суді, який може бути тривалим, забезпечення позову відповідає нормам процесуального права.

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час судового процесу та за відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ. Зокрема, у рішенні від 04 вересня 2018 року у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14), ЄСПЛ зазначив, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися із сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя, а тому допустимим є встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

Враховуючи вищевикладене, доводи заяви про забезпечення позову, колегія суддів дійшла висновку про її часткове задоволення.

Керуючись статтями 84, 118, 365 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 в інтересах якої дії адвокат Приймак Аліна Олександрівна про забезпечення позову - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) забезпечити побачення та спілкування (контакт) ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом зустрічі, особистих побачень кожної третьої суботи та неділі місяця у місті проживання дитини за участі психолога у галузі дитячої психології.

В іншій частині у задоволені заяви відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький