н/п 2/490/1720/2025 Справа № 488/4432/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

05.11.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача про стягнення боргу у сумі 142 038,83 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав заяву №б/н від 10.06.2017 р., згідно якої отримав кредит у розмірі 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", «Правилами користування платіжною карткою» та "Тарифами Банку", складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Оскільки відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, станом на 15.07.2019 року у нього виникла заборгованість в сумі 142038,83 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 80908,54 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 61130,29 грн. Тому позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.11.2019 року справу передано на розгляд за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 20.12.2019 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.06. 2020 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у сумі 142 038 (сто сорок дві тисячі тридцять вісім) грн. 83 коп., з якої: заборгованість за тілом кредиту - 80908,54 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 61130,29 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 2130 грн. 58 коп.

17.12.2024 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 25.06.2020 року у справі №488/4432/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Також просить поновити пропущені строки на подання заяви про перегляд заочного рішення Центрального районного суд м. Миколаєва від 25.06.2021 року.

Свою заяву обгрунтовує тим, що заочне рішення суду було ухвалено без участі відповідача та про його існування відповідач довідався лише в листопаді 2024 року, коли в порядку примусового виконання судового рішення було накладено арешт на кошти , які знаходяться на його банківських рахунках.Також посилається на неправильність нарахування Банком відсотків за кредитом та вазагіл не обгрунтований розмір заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 24 грудня 2024 року прийнято заяву до розгляду.

Ухвалою суду від 23 січня 2025 року заяву задоволено. Постановлено поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 25.06.2020 року у справі №488/4432/19 .

Скасувати заочне рішення Центральногорайонного суду м.Миколаєва від 25.06.2020 року у справі №488/4432/19 за позовом позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Справу призначити до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом сторін).

26 травня 2025 року на виконанян вимог суду про витребування ддоказів від 04.04.2025 року представником позивача повідомлено, що надати більш детальний розрахунок заборгованості не виявляється можливим з технічних причин. З метою встановлення судом обставин нарахування та погашення складових заборгованості, направляємо на адресу суду виписку по кредитному рахунку Клієнта.

Виписка з банківського рахунку - це документ , що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів.Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі Перелік № 578/5), Документ сформований в системі «Електронний суд» 26.05.2025 1 згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. У виписці, доданій до відповіді, відображаються всі операції за картковим рахунком Клієнта, в тому числі і остання зміна кредитного ліміту, зняття грошових коштів Клієнтом та погашення заборгованості за кредитним договором. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку Відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції). Щодо врахування виписки по картковому рахунку правову позицію, висловлено в Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 р. по справі № 200/5647/18.

Також надані письмові пояснення щодо нарахування заборгованості та умов кредитування.

11 червня 2025 року, до початку розгляду справи по суті, представник позивача надала заяву про розгляд справи за відстуності їх представника та заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Також звертають увагу суду, що 23.10.2019 та 21.05.2025 року Позивачем за платіжними дорученнями, через помилку в розрахунках, було сплачено судового збору на загальну суму 4823,67 грн., що значно перевищує суму збору, яку потрібно було сплатити за подання заяви, а саме 2693.09 грн. Тож Позивач просить суд про повернення йому надмірно сплаченої суми судового збору в сумі 2130,58 грн. на рахунок НОМЕР_1 .

Позивач в заяві збільшив розмір позовних вимог та остаточно просить : 1.Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, ) заборгованість за Договором №Б/Н від 10.06.2017 р., в розмірі 224424,55 грн. ( 149888,95 грн.- заборгованість за тілом кредиту; 63679,40 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 10856,20 грн. заборгованість за простроченими відсотками), 2.Судові витрати у розмірі 2693.09 грн. судовий збір. 3.Постановити ухвалу про повернення АТ КБ ПРИВАТБАНК надмірно сплаченого судового збору в сумі 2130,58 грн. на рахунок НОМЕР_1

25 червня 2025 року представником відповідчаа адвокатом Матвійчуком Д.В, подано відзив на позов, в якому просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Щодо відсутності належного кредитного договору Позивач у своєму позові посилається на те, що Відповідач підписавши анкету-заяву підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складають між Позивачем та Відповідачем Договір про надання банківських послуг. В тож же час, Позивачем не надано жодного індивідуального письмового кредитного договору, укладеного у відповідності до ст. 1054 ЦК України. «Умови та правила надання банківських послуг» (надалі - Умови та Правила, Витяг з Умов) та «Тарифи Банку» (надалі - Витяг з Тарифів), згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування Відповідачем не підписувались. Ці документи є недатованими та не містять підпису представника Позивача. То того ж Позивачем не надано жодних підтверджень того, що ці Умови та Правила були додатком до підписаної Відповідачем анкети-заяви. А тому їх не можна вважати складовими частинами укладеного між ним та позивачем кредитного договору.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилається на Витяг «Умов та Правил надання банківських послуг» та Витяг з «Тарифами Банку». При цьому, ненадавши жодного доказу, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів Відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк». Таким чином надані Позивачем матеріали не підтверджують укладення між сторонами кредитного договору в належній формі. Отже, відсутні підстави вважати, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які могли б бути предметом судового захисту, а відтак - відсутні правові підстави для задоволення позову.

Щодо відсутності підтвердження отримання кредиту. В позовній заяві Позивач вказує, що Відповідач начебто отримав кредит та здійснював користування кредитними коштами, частково виконував умови кредитного договору, частково сплачував заборгованість, а отже, визнавав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів. Проте, Відповідач звертає увагу суду, що анкета-заява не є підтвердженням отримання кредиту. Документ, який банк надає як «договір», є лише анкетою-заявою, в якій міститься згода на загальні умови обслуговування. Як вже вище вказувалось, жодної конкретної інформації про суму кредиту, нарахування відсотків, дату його отримання, строки повернення або фактичну передачу коштів у ньому немає. Такої інформації не міститься і в виписці по рахунку Відповідача, яка додається Позивачем на виконання ухвали суду про витребування доказів від 04 квітня 2024 року. Оскільки виписка не містить чіткого підтвердження, що саме кредитні кошти були зараховані на рахунок Відповідача. Наявність мінусового залишку у виписці є лише бухгалтерським результатом (відображенням операцій обліку) та не доводить факту реального отримання Відповідачем кредиту. Такий запис може виникнути і з інших підстав (комісії, технічні перекази, списання тощо). Одна лише банківська виписка - не є достатнім доказом надання кредиту без підтвердження змісту зобов`язань, строків та сум. Доданий до матеріалів позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить відомостей про тип картки, яка була надана відповідачу, відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з обраним тарифом кредитування, тоді як Витяг з Тарифів містить чотири типи карток «Універсальна» з різним видом кредитування. Наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 29.01.2020 по справі № 755/18920/18.

До того ж, тіло кредиту - це сума, яку реально надав банк (тобто позичені кошти без відсотків і штрафів). Прострочене тіло - це частина цієї суми, яку позичальник не повернув у строк. Проте в своєму розрахунку заборгованості Відповідач називає «простроченим тілом» суму, яка яка включає всі нарахування: відсотки, пеню, штрафи; або включає до неї нараховані процентні зобов`язання, що не є тілом кредиту в юридичному сенсі. У позовній заяві банк стверджує, що тіло кредиту начебто становить 80 908,54 грн. Але при цьому у початковому пункті позову вказано, що Відповідач отримав лише 700 грн! З виписки по рахунку не випливає, що коли-небудь фактично було зараховано понад 80 000 грн як кредит. Значна частина суми - це нарахування: пеня, проценти, штрафи, комісії (понад 60 000 грн). «Прострочене тіло кредиту», як вказано у позові, не є лише тіло. Це - сукупність у тому числі нарахованих штрафів, процентів та пені, які не підтверджені індивідуальним письмовим договором та не можуть бути стягнені без прямого погодження умов. Їх об`єднання у фіктивне «тіло» - це навмисна підміна понять. В аналогічних справах Верховний Суд неодноразово зазначав: «Банку слід відокремлювати суму основного зобов`язання (тіла кредиту) від штрафних санкцій та процентів. Їх об`єднання під назвою «тіло» є маніпулятивним і не відповідає суті правовідносин» (Постанова ВС від 29.01.2020, справа № 755/18920/18).

Отже, Позивачем не обґрунтовано належним чином факту надання кредиту в сумі, яку він вимагає до стягнення (80 908,54 грн тіла кредиту), а також правомірність нарахування процентів, пені та штрафів, що становлять понад 60 000 грн. У позовній заяві відсутній чіткий зв`язок між наданими доказами та сумою позову. Зазначене твердження про початкове отримання 700 грн взагалі суперечить заявленій до стягнення сумі. Немає жодного документа, який би підтверджував видачу саме 80 908,54 грн або погодження такої суми як кредитного ліміту. За таких обставин, очевидним є те, що у Відповідача відсутні зобов`язання щодо повернення грошових коштів які йому не надавались у заявленому розмірі.

Також звертає увагу суду на відсутність паспорту споживчого кредиту згідно з приписами Закону України «Про споживче кредитування». Відсутність паспорта споживчого кредиту ще раз підтверджує, що істотні умови договору не були погоджені сторонами та договір кредиту не був укладений.

Отже, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не ґрунтуються на належних і допустимих доказах та не підтверджують наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин, передбачених кредитним договором. Позивач не довів факту укладення між сторонами кредитного договору відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного кодексу України. Анкета-заява, на яку посилається позивач, не містить жодних істотних умов, таких як сума кредиту, строк, порядок повернення та відповідальність за порушення зобов`язань. Така анкета не може вважатися повноцінним кредитним договором. Також відсутні докази фактичного надання кредитних коштів у розмірі, що заявлений у позові. Навпаки - у матеріалах справи зазначено, що начебто отримано лише 700 грн. Виписка по рахунку, яка містить мінусові залишки, не є доказом фактичного кредитування, оскільки відображає лише бухгалтерські операції та може містити списання за іншими підставами (комісії, штрафи тощо). Їх стягнення відбувалось автоматично, що не може свідчити про акцепт пропозиції укласти кредитний договір. Сума, яка вказана у позовних вимогах, значною мірою сформована за рахунок пені, процентів, штрафних санкцій та інфляційних нарахувань, що не були погоджені письмово та не підтверджені підписом Відповідача. Об`єднання цієї суми під назвою «прострочене тіло кредиту» є неправомірним і суперечить правовій природі грошового зобов`язання. До того ж, Позивач не надав жодного доказу того, що Відповідач був ознайомлений з умовами кредитування, тарифами чи паспортом споживчого кредиту. Відсутність цього документа в матеріалах справи прямо свідчить про те, що спірний договір (навіть якщо вважати його укладеним) не відповідав вимогам законодавства про захист прав споживачів, а тому не може бути підставою для стягнення штрафів, процентів та інших фінансових зобов`язань. Позивач також не довів погодження кредитного ліміту з Відповідачем, що є істотною умовою кредитного договору. Одностороннє встановлення такого ліміту банком без погодження з клієнтом суперечить вимогам ст. 638 ЦК України. Отже, у сукупності встановлених обставин - відсутність належного кредитного договору, недоведеність отримання коштів, відсутність погоджених умов кредитування та неправомірність фінансових нарахувань - дає підстави вважати позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1 (далі - позичальник) звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав заяву №б/н від 10.06.2017 р., згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Суд звертає увагу , що розмір кредиту в анкеті не зазначено. Розмір відсоткової ставки - не зазначено. Порядок погашення кредиту та нарахування пені та інших штрафних санкцій - не зазначено.

Згідно наданого позивачем до позову виятгу з Тарифів обслуговування кредитних карт - розмір відсоткової ставки передбачено 3,5 % за кожен місяць , тобто 42 % річних.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", «Правилами користування платіжною карткою» та "Тарифами Банку", складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Як вбачається з наданої суду виписки по рахунку за період з 01.01.1999 року по 16 квітня 2025 року- останній раз кредитною карткою відповдіча корситувався в березні 2018 року, після цього відбувалося автоматичне погашення заборгованості до литпня 2018 року, протягом 2019 року нараховувалася саме пеня за прострочку по кредиту , а з жотвня 2019 року по березень 2020 року нараховувалися щомісячні проценти відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України приблизно по 10 500 грн щомісячно.

Такж з виписки вбачається, що позивач активно користувався вказаною кредитною карткою , періодично картка поповнювалася на значні суми, кредитний рахунок мав позитивний баланс, а після поповнення на суму 11 460 грн 21 лютого 2018 року - баланс кредитного рахунку становиви 0,00 грн.

З цього часу згідно виписки з картки відповдіачем було знято коштів на загальну суму 50 972 грн.: погашено було за цей період 3 539 грн. - до 03 липня 2018 року, Банком нараховано 13 601 грн за призначенням платежу - "списання відсотків за викорситання кредитного ліміту за ставкою 3,5 % .

За 2019 рік Банком було нараховано 99 962 грн за призначенням "пеня за прострочку зща кредитом".

За 2020 рік Банком було нараховано 63 679,4 грн за призначенням "проценти відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України"

Зазначено також про поповнення картки 19.09.2024 року на суму 2283,16 грн.

До заяви про збільшення позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається:

- заборгованість за кредитом нарахована окремо за період 10.06.2017 - 31.08.2019 та за пееріод 01.09.2019 - 31.03.2021 року .

Суд звертає увагу, що позивач звернувся з цим позовом до відповідача 05.11.2019 року , пред`явивиши вимогу про стягнення усієї заборгованості достроково.

Відповідно до частини першоїстатті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою та другоюстатті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина першастатті 1049 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другійстатті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 ЦК України.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) вказано, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другоїстатті 625 ЦК України».

Отже, починаючи з дня звернення Банку до суду з позовом про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором - банком були змінені порядок, умови і строк дії вказаного кредитного договору, а також припинилось право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) вказано, що «за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першоїстатті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другоїстатті 1054 ЦК Українита до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другоїстатті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другоїстатті 625 ЦК Україниборжник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно достатті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно достатті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно достатті 1048 ЦК Українипоза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Близькі за змістом висновки також сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

Отже, припис абзацу другого частини першоїстатті 1048 ЦК Українипро щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другоюстатті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Також Велика Палата Верховного суду зазначає, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

Тобто , проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що проценти за період з вересня 2019 року поза межами строку кредитування позивач нараховує у розмірі 63679,40 грн. -заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України.

Проте, ні в позовній заяві, ні в заяві про збільшення позовних вимог взагалі не обгрунтовано , яким саме пунктом кредитного договру передбачено право банку нараховувати такий розмір відсотків - а це згідно розрахунку 845 річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України .При цьому, вимогу про стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦК України - а саме в передбаченому цієї статтею розмірі " три проценти річних від простроченої суми" - не заявлено, а встановлення іншого розміру відсотків умовами укладеного сторонами договору позивачем не підтверджено і судом не встановлено - відтак в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсоткам за ч. 2 ст. 625 ЦК України згідно розрахунку у 84 відсотків - слід відмовити.

Також , суд наголошує, що доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості є рішення суду, що вступило в законну силу або документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм чинного законодавства. Розрахунок заборгованості, як доказ розміру заборгованості, суд не приймає до уваги, оскільки він не є первинним документом бухгалтерського обліку, що вміщує записи про здійснені операції, розрахунок суми заборгованості, а є тільки набором арифметичних дій, не підтверджений жодним належним та допустимим доказомта підписаний представником Товариства по справі. Разом з тим нормамиЗакону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні`встановлено основні вимоги щодо бухгалтерського обліку та бухгалтерського контролю, щодо змісту та форми первинних документів під час надання фінансових послуг фінансовими компаніями.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у постанові від 03.07.2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженогопостановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26.05.2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13.10.2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01.12.2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01.06.2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21, ЄДРСРУ № 104644740).

Так, з наданої виписки по рахунку вбачається, що заборгованість позичальника за тілом кредиту становить 49928,16 грн - тобто це ті кошти, які були використані ОСОБА_1 з його кредитного рахунку.

Нарахування позивачем 149888,95 грн. заборгованість за тілом кредиту суд вважає необгрунтованим та таким, що не грунтується на вимогах ні закону, ні договру.

Так, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову йдеться у Постанові ВСУ від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах зазначає Суд. Окрім цього Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18).

Як зазначив у письмових поясненнях представник позивача - З приводу періоду за який проведено нарахування відсотків за кредитним договором - початком такого періоду є дата на яку Клієнт прострочив взяті на себе зобов`язання, по сплаті щомісячного платежу, кінцем вищезазначеного періоду є кінцева дата розрахунку заборгованості.

Зазначають , що у розрахунку заборгованості (долучено до матеріалів позовної заяви), крім загальної суми заборгованості, зазначаються: періоди здійснення погашення заборгованості за Кредитним договором; періоди та на яку суму зменшувалось сальдо за кредитом (тіло кредиту); період (кількість днів знаходження кредиту на прострочені) виникнення прострочення за тілом кредиту та її розмір;розмір відсоткової ставки, яка нараховується за користування кредитними коштами; розмір пені, що нараховується за невиконання умов кредитного договору та період (кількість днів за які нараховувалась пеня); період за який здійснювалося погашення Відповідачем відсотків та їх розмір; розмір та період нарахування відсотків на поточну заборгованість та прострочену заборгованість (з зазначенням періоду виникнення прострочення); загальна заборгованість за відсотками; розмір та період нарахування комісії. Щодо порядку нарахування відсотків на заборгованість за кредитом пояснюємо.

Пунктом 1.1.3.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що Клієнт доручає Банку списувати кошти з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за Договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з картрахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунка. Тобто при нарахуванні Банком процентів, комісій, пені і не внесення коштів Клієнтом на погашення цієї заборгованості, Банк має право здійснити списання такої заборгованості за рахунок кредитного ліміту.

З приводу нарахування тіла кредиту, пояснили, що згідно Умов кредитного договору, а саме п. 2.1.1.12.2 сплата відсотків за користування кредитом Клієнт здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків. У разі якщо, в дату нарахування відсотків згідно цих Умов, Клієнт використав всю суму кредиту, сторони узгодили про збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування відсотків. Відповідно ж до п. 2.1.1.12.1 під борговим зобов`язанням за кредитом сторони узгодили зобов`язання Клієнта з повернення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальну заборгованість Клієнта. Заборгованість за тілом кредиту витрати Клієнта за рахунок кредитного ліміту, заборгованість за простроченим тілом це заборгованість за тілом кредиту, строк сплати якого минув, тобто це частина витраченого Клієнтом кредитного ліміту, яка вже має бути погашена Клієнтом станом на конкретну дату

Проте, суд звертає увагу на те, що вказані Умови кредитного договору, а саме п. 2.1.1.12.2, на які посилається позивач в обгрутування нарахування тіла кредиту в такому розмірі- а саме, що в тіло кредиту були включені нараховані проценти за період прострочення їх сплати до 31.09.2029 року ( коли банк напрваив вимогу позичальнику , звернувся до суду та фактично змін строк виокнанян зобов`язання) - не містяться навіть втих умовах, які Банк долучив до матеріалів позовної заяви, адже ті умови взагалі закінчуються пунктом 2.1.1.10.2 .

Отже, очевидним є те, що позивач, провівши розрахунок заборгованісті в 2025 році викорстав відповідні умов на час проведення такого розрахунку - проте позичальник такі умови не підписував і на них не погоджувався при підписанні Анети-заяви про приєднання в 2017 році.

З такого, нарахування кредитором 152 172, 11 грн заборгованості за тілом кредиту, що очевидно включає відсотки, нараховані за цей період, не грунтується ні на умовах укладеного доогвору, ні на положеннях діючого законодавства в сфері кредитних відносин.

Оскільки станом на час розгляду справи розмір заборгованості згідно збільшених позовних вимог за використаними коштами, отриманими в кредит, не підтверджено належними та допустими доказами, на підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредита є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в розмірі 49 928,16 грн, що відповідає розміру дійсно використаних позичальником кредитних коштів, що підтверджується як випискою по його кредитному рахунку, так і розрахунком заборгованості.

Що стосується заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 10 856,20 грн, то доказів неправильності їх нарахування відповідчаем не надано, такий розмір відсотків не суперечить умовам кредитного договру , а отже вимоги в цій частині підлягають до задволення.

Суд звертає увагу на те, що згідно наданих до позову Тарифів обслуговування кредитних карт, базова ставка в місяць за витрати по кредитній картці становить 3,5% на місяць, а отже від кредитної заборгованості розмір нарахованих процентів становить 1747 грн 48 коп на місяць - проте вимог про стягнення відсотків у такому розмірі позивач не заявляв, а суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог.

При цьому, суд відхиляє посилання представника відповдіача щодо відсутності належного кредитного договору - оскільки вони є наслідком невірного тлумачення положень ст. 634 , 638 ЦК України права та спростовуються наданим позивачем доказами щодо користування позичальником кредитним коштами протягом більше року.

При цьому, мотиви суду щодо частково прийняття доводів представника відповідача щодо недоведення позивачем, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів Відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» - наведені судом вище.

Щодо посилання представника позивача , що у позовній заяві відсутній чіткий зв`язок між наданими доказами та сумою позову, відсутність доказів на підтвердження видачі саме 80 908,54 грн або погодження такої суми як кредитного ліміту - а отже відсутність у Відповідача зобов`язання щодо повернення грошових коштів які йому не надавались у заявленому розмірі.

Суд ще раз наголошує, що користування відповідачем кредитними коштами підтверджується випискою по його кредитному рахунку, а обгрунтованість позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитом наведена судом вище.

Щодо посилання представника відповідача на відсутність паспорту споживчого кредиту- то його відсутність жодним чином не впливає на укладенні самого кредитного договру та виникнення зобов`язальних відносин між його стооронами, адже його наявність та підписання є лише фіксацією намірів сторні. Укладення попереднього договору чи інше ведення переддоговірної документації не є обов`язковими для укладення кредитних договорів у даній сфері.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - з відповідача на корсить позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 729,41 грн ( 60 784, 36 / 224424,55 Х 2693.09)

Також відповідно наявних матеріалів справи, .клопотання позивача про повернення надмірно сплаченої суми судового збору в сумі 2130,58 грн.є обгрунтованим.

Керуючись статтями 12, 13, 19, 81, 141, 259-265,273, 274 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у сумі 60 784 (шістдесят тисяч сімсот вісімдесят чотири) грн. 36 коп., з якої: заборгованість за тілом кредиту - 49 928,16 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 10 856,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 729 грн. 41 коп.

Повернути АТ КБ ПРИВАТБАНК суму надмірно сплаченого судового збору 2130,58 грн. на рахунок НОМЕР_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Гуденко