Провадження № 22-ц/801/1526/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 рокуСправа № 127/34748/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 127/34748/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.04.2025, ухвалене у складі судді Бойко В. М. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 05.05.2025,

в с т а н о в и в :

21.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (вх № 91281) до ОСОБА_2 про визнання правочину недійним, в якому просив визнати недійсним договір позики на суму 85000,00 доларів США оформлений розпискою від 26.09.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Позовні вимоги мотивовані тим, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває інша цивільна справа №127/37554/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, а саме про стягнення 85000,00 доларів США, які ОСОБА_1 позичив та зобов`язувався повернути до 30.11.2023.

Однак, будь-яких коштів від ОСОБА_2 позивач не отримував, а розписка від 26.09.2023 була написана під диктовку ОСОБА_3 , в присутності ОСОБА_4 , шляхом ведення в оману та під психологічним тиском.

Позивач зазначає, що в середині вересня 2023 року до нього зателефонував ОСОБА_4 та повідомив, що хоче познайомити позивача із людьми, які займаються криптовалютою. 21.09.2023 відбулася зустріч в ресторані «Біатріче» в м. Вінниці з ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_4 . ОСОБА_3 запропонувала займатися здійсненнями операцій по торгівлі електронною криптовалютою на біржах криптовалют. Після чого, 26.09.2023 позивач зустрівся з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та під час зустрічі написав розписку щодо отримання 85000,00 доларів США від ОСОБА_2 .. Жодних коштів в готівковій, безготівковій формі, криптовалютою чи в доларах США 26.09.2023, ні у будь-який інший день від ОСОБА_2 він не отримував та з ним особисто знайомим не був. Факт, що йому не передавалися кошти під час написання розписки зафіксовано на відеозаписі. У подальшому, за зверненням ОСОБА_1 з приводу шахрайських дій ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відкрито кримінальне провадження за ч.4 ст.190 КК України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.04.2025 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (вх № 6204 від 30.05.2025) в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; стягнути судовий збір в розмірі 1816,80 грн.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що зміст оскаржуваної розписки від 26.09.2023 свідчить про те, що вона не містить у собі дати коли саме ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 85000 доларів США, так само як і не містить будь-яких зазначень, що вказані кошти ОСОБА_6 передав ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняв їх від ОСОБА_2 ; розписка від 26.09.2023 не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являється до договорів позики, а саме не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання коштів є суперечливими через відсутність зазначення, що такі кошти передані позикодавцем, а позичальником прийняті у борг; момент передання грошей не встановлений, тому договір позики слід вважати неукладеним і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають; суд обґрунтував свої висновки на припущеннях, що заборонено відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України; дані відносини не характерні та не відповідають договору позики в розумінні ЦК України, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказали, що віртуальні ОСОБА_7 надавались з метою отримання заробітку - 15%, 20 %.

16.06.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 6782) ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

23.07.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання (вх № 8321) ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про долучення доказів, а саме постанову ВС від 4.06.2025 по справі № 127/34748/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Ознайомившись із поданим клопотанням, заслухавши позивача та його представника, які просили відмовити в задоволенні клопотання, відповідач, який просив задовольнити подане клопотання, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання, оскільки дана постанова ВС не відноситься до цієї справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_10 заперечила проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

26.09.2023 ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 0512 МВС України у м. Вінниці 15.06.2021, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , власноруч написав розписку про те, що отримав від ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_3 , у борг грошові кошти у розмірі 85000 (вісімдесят п`ять тисяч доларів США) у якості позики. Всю вказану суму боргу (позики) зобов`язався повернути у строк до 30.11.2023 /а. с. 9/.

Відповідно до листа ДПС України № 127/37554/23 від 18.03.2024 ОСОБА_2 22.09.2023 здійснив виїзд з України, та 29.09.2023 в`їзд в Україну /а. с. 10/.

У судовому засіданні судом досліджено відеозапис, на якому зафіксовано, як ОСОБА_1 власноруч, без будь-якого явного тиску пише розписку про отримання коштів /а. с. 61/.

Відповідно до копії протоколу допиту потерпілого ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження 0001644 від 31.10.2023 вбачається, що ОСОБА_1 вказав, що «26.09.2023 мені на електронний гаманець були зараховані грошові кошти декількома транзакціями на загальну суму 85000,00 доларів США» /а. с. 86-90/.

В рамках виконання доручення по кримінальному провадженні № 0001661, внесеному до ЄДРДР від 2.11.2020 за ч.4 ст.190 КК України, отримано інформацію з криптовалютної біржі «Binancе» відповідно до якої на ідентифікатор користувача НОМЕР_4 , ім`я ОСОБА_11 , 26.09.2023 було відправлено кошти 3 транзакціями: 36200,00 34000,00, 14800,00 - на загальну суму 85000,00 /а. с. 101-122/.

Відповідно до копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.08.2024 по справі № 127/34793/23 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики (розпискою) від 23.10.2023 у розмірі 150000,00 доларів США /а. с. 95-97/.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 засвідчили факт власноруч написання ОСОБА_1 боргової розписки про отримання коштів від ОСОБА_2 , без будь-якого тиску на нього. ОСОБА_2 під час написання спірної розписки присутнім не був. Під час написання розписки кошти не передавалися. Кошти надавалися для здійснення криптовалютних операцій.

31.10.2023 за заявою ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження 0001644 за ч.2 ст.355 КК України щодо примушування його невідомими особами до виконання цивільно-правових зобов`язань, які були взяті ним протягом 2023 року /а. с. 11/.

29.11.2023 ОСОБА_1 звертався до лікарні з приводу погіршення стану здоров`я тривожного розладу /а. с. 14/.

7.03.2024 за заявою ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження 0000086 за ч.4 ст.190 КК України, з приводу шахрайських дій ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_12 /а. с. 12/.

Судом першої інстанції установлено, що у провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває на розгляді інші цивільна справа № 127/37554/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 26.09.2023. За клопотанням сторони позивача судом витребувано цивільну справі № 127/37554/24 для ознайомлення та огляду в судовому засіданні окремих доказів. В рамках розгляду справи № 127/37554/23 встановлено, що ухвалою від 18.06.2024 по справі № 127/37544/23 призначено судову почеркознавчу експертизу /а. с. 66/.

Відповідно до копії висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 2103/24-21 від 20.09.2024 ОСОБА_1 виконано текст розписки і підпис від 26.09.2023 про отримання грошових коштів в сумі 85000,00 доларів США у ОСОБА_2 . Будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили б про вплив на виконання тексту розписки від 26.09.2023 про отримання грошових коштів в сумі 85000,00 доларів США у ОСОБА_2 якихось збиваючих факторів природного чи штучного характеру у даному почерковому об`єкті відсутні. Будь-які діагностичні ознаки, які свідчили б про вплив на виконавця підпису від імені ОСОБА_1 у розписці від 26.09.2023 про отримання грошових коштів у сумі 85000,00 доларів США у ОСОБА_2 під впливом збиваючих факторів природного чи штучного характеру у даному почерковому об`єкті відсутні /а. с. 68-82/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору позики.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог зроблений за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Підставами позову про визнання договору позики недійсним позивачем зазначено те, що, по-перше: розписка від 26.09.2023 написана ним шляхом введення його в оману; по-друге: на ОСОБА_1 чинився тиск під час написання вказаної розписки; по-третє: розписка не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме не містить посилання на момент передавання грошових коштів та без фактичної передачі коштів позивачу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові Верховного Суду України від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14 вказано, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Отже, правочин, вчинений під впливом обману є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що обман дійсно мав місце та, що він мав істотне значення.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційному суду пояснили, що боргову розписку ОСОБА_1 написав, оскільки його знайомий ОСОБА_4 запевняв, що дана розписка не матиме юридичної та правової сили, а також не призведе до жодних наслідків, оскільки буде написана у той період коли ОСОБА_2 перебуватиме за межами кордону України.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для визнання договору позики від 26.09.2023 року недійсним з підстав вчинення його під впливом обману, оскільки факт обману позивачем не доведено, а власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також позивачем не доведено, що будь-які неправильні відомості про обставини, що мають значення для укладення правочину, які повідомлялися йому третіми особами ( факт знайомства з ОСОБА_2 заявник заперечував у позові) були повідомлені ОСОБА_1 саме з відома або на прохання іншої сторони правочину.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Під насильством мається на увазі психічний або фізичний тиск на особистість контрагента або його близьких з метою спонукання до здійснення правочину ( побиття, катування, загроза вчинення таких дій у майбутньому).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (постанова ВС від 16.05.2019 у справі № 442/158/18).

У судових засіданнях встановлено, що боргова розписка була написана позивачем у громадському місці ( ресторан «Біатріче»); під час її написання тиску не здійснювалося; з позовом до суду позивач звернувся після спливу значного проміжку часу 21.10.2024 року; будь-яких доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем чи третіми особами психічного або фізичного тиску на нього чи його близьких позивачем не надано. Твердження позивача про те, що відповідач є впливовою людиною, а тому він боявся негативних наслідків не є свідченням того, що правочин вчинено під впливом насильства, оскільки дані побоювання є необґрунтованими відчуттями самого позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про визнання правочину, який вчинено під впливом насильства недійсним з підстав не доведеності даних вимог.

Щодо доводів апелянта про невідповідність розписки вимогам чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Договір позики це один із видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Щур О.В. суду пояснила, що банкноти в сумі 85 000 доларів США ОСОБА_13 передав особисто ОСОБА_1 19 чи 20 вересня 2023 року. Кошти надані були у борг. За домовленістю ОСОБА_1 зобов`язувався повернути дані кошти також готівкою. Між сторонами була усна домовленість про сплату відсотків за користування коштами у розмірі 15-20 % щотижня. Певну частину відсотків ОСОБА_1 сплатив відповідачу.

Позивач та його представник суду пояснили, що 26.09.2023 року до його криптогаманця надійшла криптовалюта. Готівкових коштів у сумі 85 000 доларів від ОСОБА_2 він а ні 19/20.09.2023 року, а ні 26.09.2023 року не отримував. Оскільки криптовалюта не є офіційним платіжним засобом, підстав стверджувати, що позивач отримував кошти від відповідача у борг немає. Надходження криптовалюти на криптогаманець позивача є інвестицією відповідача з метою отримання прибутку, а тому не може розцінюватися, як договір позики.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).

Отже, тлумачення вищезазначених норм ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанова ВС від 14.04.2021 у справі № 642/4200/17) і дата написання розписки може не співпадати з моментом передачі коштів ( постанова ВС від 12.01.2022 року у справі № 206/4200/17).

Враховуючи, що відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України законодавець передбачив можливість укладення договору позики як в усній, так і в письмовій формах, а також не затвердив типової форми боргового документа, посилання апелянта про невідповідність змісту розписки вимогам закону з тих підстав, що у ній не зазначено моменту передачі коштів не дає підстав для висновку про визнання правочину недійсним, оскільки текст розписки дає можливість встановити справжню волю сторін та не допускає невизначеності у змісті правочину.

Доводи апелянта про відсутність у змісті розписки інформації, що кошти надані відповідачем, як позика спростовується змістом самої розписки, у якій зазначено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 85 000 доларів США.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова ВСУ від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13).

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.

У розписці від 26.09.2023 зазначено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг 85000,00 доларів США у якості позики, всю вказану суму боргу (позики) зобов`язався повернути у строк до 30.11.2023 /а. с. 9/.

У розписці ОСОБА_1 власноручним підписом засвідчив, що отримав грошові кошти саме на умовах боргу, що спростовує його доводи в апеляційній скарзі про відсутність у борговому документі умови щодо надання позики.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Вказаний висновок викладений у постановах ВС від 27.03.2024 в справі № 596/1123/19 та від 5.06.2024 в справі № 640/15157/16-ц.

Наявність у ОСОБА_2 оригіналу боргової розписки є підтвердженням існування правовідносин за договором позики між сторонами.

Грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме такий обов`язок ОСОБА_1 визначений у борговій розписці від 26.09.2023, де ОСОБА_1 зазначив, що бере кошти саме в позику, а не на інші цілі.

Договір позики укладений у письмовій формі (боргова розписка) та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів до підписання договору його сторонами (постанова ВС від 4.06.2025 по справі № 127/34793/23), з огляду на що колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання позивача на те, що розписка від 26.09.2023 не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме не містить посилання на момент передавання грошових коштів та не свідчить про факт отримання ОСОБА_1 від відповідача коштів.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується також суд апеляційної інстанції, про те, що позивачем не доведено неотримання ним від відповідача ОСОБА_2 коштів у розмірі 85000,00 грн.

Крім того, позивач, змінивши свою позицію захисту у суді апеляційної інстанції, стверджував, що він отримав від відповідача криптовалюту, а тому між ним та відповідачем мали місце домовленості, які характерні інвестиціям та регулюються нормами Закону України «Про інвестиційну діяльність», тим самим підтвердив факт отримання від відповідача коштів.

У свою чергу, дані обставини не були предметом розгляду у суді першої інстанції , а тому у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова ВС від 23.01.2019 у справі № 355/385/17).

Жодних доказів того, що розписка складена ОСОБА_1 шляхом введення його в оману або під тиском, або ж , що кошти за даним договором позивачу передано не було, останнім не надано.

З огляду на викладене колегія суддів приходить висновку про наявність між сторонами правовідносин, що виникли на підставі договору позики.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши усі надані сторонами докази на предмет належності та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанці дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог, оскільки не надано жодного доказу, який би однозначно підтверджував факт укладення ним спірного договору шляхом введення його в оману або під тиском, не отримання ним коштів за розпискою від 26.09.2023.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.04.2025 у даній справі залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук

Повний текст постанови складено 31.07.2025.