ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 703/6499/24
Провадження № 22-ц/821/1204/25
Категорія: 310020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Гончар Н. І., Новікова О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Черкаси апеляційну ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

05 грудня 2024 ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просив суд стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини на кожну дитину з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що сторони по справі тривалий час перебували у фактичних шлюбних стосунках.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками двох неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У серпні 2024 року сторони припинили спільне проживання та відповідач залишила постійне місце проживання і переїхала проживати у інше місце.

Позивач стверджував, що на цей час діти проживають з ним та перебувають на його утриманні.

Оскільки відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, домовленостей між ними щодо участі матері в їх утриманні не досягнуто, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів її доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 05.12.2024 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн, а також судовий збір на користь держави в розмірі 1 211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції, мотивоване тим, що розмір аліментів, які позивач просить стягнути з відповідача, відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України щодо розміру аліментів.

За вказаних обставин суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , частково не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, просить суд скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 квітня 2025 року в частині стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 насправді проживає з відповідачем, на підтвердження чого, ОСОБА_2 було надано довідку Ковалинського старостинського округу від 21 квітня 2025 року та акт від 21 квітня 2025 року, складений сусідами про те, що дочка дійсно проживає з ОСОБА_2 , проте суд зробив помилковий висновок, що наданий акт є неналежним доказом.

Зазначила, що суд першої інстанції взяв до уваги довідку Ростмістрівської сільської ради, яка є єдиним доказом позивача, про те, що діти зареєстровані та проживають з позивачем, хоча в ній також не вказано на підставі яких відомостей констатовано факт проживання дітей, оскільки реєстрація і проживання не є тотожними поняттями.

Таким чином, вважає, що в даній справі суд першої інстанції неповно з`ясував її обставини, зробив висновки, які цим обставинам не відповідають та неправильно застосував норми матеріального права в частині підтвердження місця проживання дитини.

Відзив на апеляційну скаргу

25 червня 2025 року, представник ОСОБА_4 - адвокат Мельник М. А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, просить залишити оскаржуване рішення - без змін, мотивуючи тим, що доводи скаржника є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Звернув увагу суду, що посилання відповідача в якості належних та допустимих доказів на акт складений сусідами ОСОБА_2 та довідки Ковалиського старостинського округу від 21 квітня 2025 року не є безумовним та беззастережним, оскільки останні викликають обґрунтовані сумніви у підтвердженні факту реєстрації місця проживання ОСОБА_4 за зазначеною в них адресою: АДРЕСА_1 .

Вказав, що відповідачем не було долучено до матеріалів справи жодних документів підтверджуючих право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Також підкреслив різницю понять зареєстроване місце проживання та нерегулярне відвідування окремо проживаючої матері.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .(а.с. 10, 11).

Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав № 35412646 від 06 вересня 2012 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності(а.с.12).

Згідно з довідкою Ротмістрівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 19 листопада 2024 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають разом з батьком в АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи, що справа стосується стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині зазначеним вимогам в повній мірі відповідає, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо матеріального утримання дитини. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Отже, право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 надав довідку Ротмістрівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 19 листопада 2024 року та витяг про державну реєстрацію, з яких вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають разом з батьком в АДРЕСА_2 в належному йому на праві власності будинку.

Частково заперечуючи проти позовних вимог, відповідач подала до суду першої інстанції довідкуКовалинського старостинського округу від 21 квітня 2025 року та акт від 21 квітня 2025 року вільної форми, складений сусідами про те, що дочка ОСОБА_4 дійсно проживає з ОСОБА_2 (а.с. 41, 42).

Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги подані відповідачем докази, оскільки за змістом акту від 21 квітня 2025 року, підписи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які стверджують, що неповнолітня ОСОБА_4 з березня 2025 року проживає разом з матір`ю, не завірені, в акті не зазначено ні ідентифікуючі дані цих осіб, ні їх місце проживання, також в складенні цього акту не приймав участі представник сільської ради, як орган місцевого самоврядування, що представляє сільську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування.

Судом було враховано і те, що відповідачем під час розгляду справи не заявлялось клопотання щодо допиту осіб зазначених у акті в якості свідків, у зв`язку з чим суд був позбавлений можливості встановити достовірність даних щодо проживання доньки разом матір`ю.

Щодо довідки Ковалиського старостинського округу від 21 квітня 2025 року, суд першої інстанції зазначив, що за свої змістом вона повністю відповідає акту, що свідчить про можливість її складення саме на підставі вказаного акту, з урахуванням дати їх складення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні.

Згідно із частиною 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Колегія суддів апеляційного суду, звертає увагу, що судом першої інстанції в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не заперечувала, що ОСОБА_4 не проживає з нею весь час, а лише зазначила, що остання більше часу стала проживати у відповідача.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги на рахунок взяття до уваги довідки Ковалинського старостинського округу від 21 квітня 2025 року та акту від 21 квітня 2025 року, складеного сусідами про те, що дочка сторін дійсно проживає з ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт постійного проживання доньки разом з нею.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 21 серпня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Н. І. Гончар

О. М. Новіков