ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 404/5815/23
Провадження № 22-ц/821/1185/25
Категорія: 307020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів: адвокат Вишня Ганна Вікторівна,

відповідач: ОСОБА_3 ,

представник відповідача: адвокат Осіпова Юлія Юріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - адвоката Вишні Ганни Вікторівни на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Попельнюха А.О. в приміщенні Чигиринського районного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог

08 липня 2023 року ОСОБА_6 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 23.02.1991 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали шлюб.

Від вказаного шлюбу подружжя мало двох дітей, а саме сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказують, що їх мати ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 36 років.

Позивачка ОСОБА_11 офіційно не працевлаштована, має на утриманні двох малолітніх дітей, а саме ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З моменту народження дітей, вказує позивачка, вона набула статус одинокої матері та малозабезпеченої, тому весь час проживала за рахунок коштів її батька ОСОБА_7 , оскільки він до початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну, займався підприємницькою діяльністю та мав значно більший дохід, а донька отримувала лише мінімальні соціальні виплати на дітей, яких не вистачало на існування.

На день смерті батька позивачка разом із малолітніми дітьми спільно проживали та були зареєстровані, вели сумісне господарство з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований, з моменту свого народження і до дня смерті батька ОСОБА_7 одержував від нього матеріальну допомогу, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування, так як позивач не мав свого особистого заробітку. Весь час до смерті батька позивач був зареєстрований, проживав та вів спільний побут сумісно з ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті батька позивачі звернулися із запитом до ІНФОРМАЦІЯ_6 з питанням щодо належних їм виплат, як прямим спадкоємцям після смерті ОСОБА_7 . На такий запит отримали відповідь, що вони можуть відноситися до категорії осіб, вказаних у ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які мають право отримувати одноразову грошову допомогу, але для цього потрібно встановити відповідний факт в судовому порядку, що і стало підставою для звернення до суду.

На підставі наведеного, позивачі просили суд постановити рішення, яким встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_14 та ОСОБА_2 , які на день смерті їх батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 , одержували від покійного матеріальну допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування, тобто перебували на повному утриманні свого батька.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову про встановлення факту, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позовні вимоги не мають на своє підтвердження належних, допустимих і достатніх доказів, а запроваджені у цивільному процесуальному законодавстві стандарти доказування, у свою чергу, забороняють можливість їх обґрунтування припущеннями.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 19 травня 2025 року через засоби поштового зв`язку, представник позивачів - адвокат Вишня Г.В., вважаючи оскаржуване рішення прийнятим із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Обгрунтування апеляційної скарги аналогічне обгрнтуванню позовних вимог, крім того, адвокат посилається на те, що на стадії підготовчого судового процесу позивачами заявлялися клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме довідки про доходи ОСОБА_9 за період з 16.11.2017 по 19.11.2022 з Департаменту соціальної політики Кропивницької міської ради №9512/14 від 16.12.2024, яка підтверджує факт отримання позивачкою доходів за період з 16.11.2017 по 19.11.2022 та її перебування на утриманні свого батька, яка судом була оцінена критично.

Також вказує, що судом не звернуто уваги, що ОСОБА_9 офіційно не працевлаштована, має на утриманні двох малолітніх дітей, з народженням яких набула статусу матері одиначки та малозабезпеченої, тому проживала за рахунок коштів її батька.

Також судом першої інстанції не взято до уваги в якості доказу, що ОСОБА_2 весь час до смерті батька був зареєстрований, проживав та вів спільний побут сумісно з покійним за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що судом першої інстанції критично оцінювалися наявні докази у справі, що призвело до винесення необгрунтованого рішення.

Вказує, що суд прийшов до необгрунтованого висновку про відсутність в справі даних,які б свідчили про можливість ОСОБА_7 утримувати своїх дорослих дітей, та звертає увагу, що даний факт сторонами не оспорювався.

Інші висновки суду, на переконання скаржника, грунтуються тільки на власному баченні, світогляді та переконанні, що свідчить про упередженість по відношенню до сторони позивачів.

Вважає, що суд вдався до власних роздумів про види діяльності ОСОБА_2 вже на сьогодні.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 09 червня 2025 року, представник ОСОБА_3 - адвокат Осіпова Ю.Ю., вважає рішення суду першої інстанції винесеним без порушень норм процесуального та з правильним застосуванням норм матеріального права, посилається на те, що судом в повному обсязі з`ясовано обставини, які мають значення для справи, тому відсутні підстави для його скасування, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника позивачів адвоката Вишні Г.В., залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивачі у справі ОСОБА_15 (дошлюбне прізвище ОСОБА_16 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дітьми ОСОБА_7 . Наведене також підтверджено наданими суду копіями свідоцтв про народження та копією свідоцтва про шлюб на підтвердження зміни дошлюбного прізвища (т. 2 а.с. 104, 115, 125).

Мати позивачів ОСОБА_10 (дошлюбне прізвище ОСОБА_17 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено наданим суду свідоцтвом про смерть (т. 2 а.с. 128). Відомості щодо зміни дошлюбного прізвища встановлені судом з наданого витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя за № 5 від 06.12.2022 (т. 2 а.с. 126-127).

Батько позивачів ОСОБА_7 , виконуючи бойові завдання, здійснюючи заходи з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії рф, загинув ІНФОРМАЦІЯ_8 в районі н.п. Лиман Донецької області. Травма та поранення молодшого сержанта ОСОБА_7 , які призвели до смерті, пов`язані із захистом Батьківщини (т. 2 а.с. 15-17).

Судом першої інстанції визначено, що на момент смерті ОСОБА_7 позивачі та їх батько були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 114, 120 122, 124).

Також в матеріалах справи містяться копія свідоцтва про народження ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , батьком якої вказано ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 13).

Згідно копії про шлюб вбачається, що 15.07.2011 ОСОБА_7 зареєстрував шлюб із відповідачкою ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_19 ), актовий запис № 395 (т. 2 а.с. 14).

Судом встановлено, що довідками квартального комітету № 25 Фортечного району м. Кропивницький № 92 та № 93 від 25.05.2024 підтверджено фактичне проживання ОСОБА_7 разом із відповідачкою та їх спільною донькою ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_2 з 01.04.1999 (т. 2 а.с. 18, 19).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення повною мірою відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, у тому числі, перебування фізичної особи на утриманні.

У спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та врахувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Даний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, Постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17.

При вирішенні питання щодо встановлення вказаного факту колегія суддів приймає до уваги п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

Відповідно до пп. 1 п. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

У випадках, зазначених у пп. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті (ч. 1 ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до п. 4 ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать зокрема утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту перебування на утриманні свого батька, позивачі зазначили, що вони хоть і є повнолітніми особами, проте не малисамостійного доходу чи інших власних джерел доходу, крім тих, якими їх забезпечував батько, а метою встановлення зазначеного юридичного факту є реалізація прав позивачів на отримання одноразової грошової допомоги.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позовні вимоги не мають на своє підтвердження належних, допустимих і достатніх доказів, а запроваджені у цивільному процесуальному законодавстві стандарти доказування, у свою чергу, забороняють можливість їх обґрунтування припущеннями, у зв`язку із чим дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності.

Судом вірно зазначено про відсутність доказів того, що на момент смерті ОСОБА_7 , позивачі, які є повнолітніми особами, проживали разом із батьком, вони вели спільний побут та перебували на повному його утриманні, лише містяться відомості про те, що позивачі та ОСОБА_7 були зареєстровані за однією адресою.

Також судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_7 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 , перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_3 , він є батьком неповнолітньої доньки ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Крім того, в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази на підтвердження проживання ОСОБА_7 до моменту смерті, за місцем реєстрації відповідачки та їх неповнолітньої доньки, тому відхиляються як необґрунтовані посилання скаржників в апеляційній скарзі на те, що судом не взято до уваги в якості доказу, що позивачі весь час до смерті батька були зареєстровані, проживали та вели спільний побут сумісно з покійним за адресою: АДРЕСА_1 .

Чинним законодавством не заборонено проживання на території України не за зареєстрованим місцем проживання, і факт реєстрації позивачів та їхнього батька за однією адресою сам по собі не свідчить про їх перебування на повному утриманні батька.

Колегія суддів також погоджується з позицією суду першої інстанції, що позивачами не доведено перебування на повному утриманні у свого батька, що полягало в отриманні матеріальної допомоги, яка була для них постійним і основним джерелом існування, так як позивачами не надано доказів наявності у ОСОБА_7 можливості надавати допомогу двом повнолітнім і дієздатним дітям, при відсутності доказів систематичного надання будь-яких грошових коштів батьком комусь з позивачів, придбання речей, продуктів харчування, предметів побуту, тощо.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд прийшов до безпідставного висновку про відсутність в справі даних, які б свідчили про можливість ОСОБА_7 утримувати своїх дорослих дітей, при тому, що даний факт сторонами не оспорювався, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачі є повнолітніми і працездатними особами, а ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем і мав на утриманні неповнолітню доньку, при відсутності належних доказів на підтвердження можливості надання ОСОБА_7 матеріальної допомоги двом повнолітнім дітям, які мають власні сім`ї.

В матеріалах справи відсутні докази надання не лише постійної матеріальної допомоги, а будь-якої матеріальної допомоги з боку батька своїм повнолітнім дітям.

Також є безпідставними посилання скаржника в апеляційній скарзі, що судом не звернуто уваги, що ОСОБА_9 офіційно не працевлаштована, має на утриманні двох малолітніх дітей, з народженням яких набула статусу матері одиначки та малозабезпеченої, тому проживала за рахунок коштів її батька, оскільки отримання соціальної державної допомоги як матері одиначки не свідчить про повне утримання позивачки батьком, а при наявності надання такої допомоги, може слугувати лише додатковою фінансовою підтримкою.

Також колегією суддів відхиляються як безпідставні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції критично оцінювалися докази у справі, що призвело до необгрунтованого рішення, оскільки суд має право самостійно оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що надані докази в їх сукупності не надають підстав для висновку про те, що позивачі ОСОБА_15 та ОСОБА_2 перебували на утриманні померлого ОСОБА_7 , суд прийшов до аргументованого висновку про відсутність передумов для задоволення позову.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Додаткових доказів на підтвердження перебування позивачів на утриманні батька, стороною позивача до апеляційної скарги не надано.

Інші доводи апеляційної скарги, є аналогічними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції була надана належна оцінка, з якою в повній мірі погоджується апеляційний суд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги представика позивачів адвоката Вишні Г.В. на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - адвоката Вишні Ганни Вікторівни - залишити без задоволення.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 02 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду виготовлений 08 серпня 2025 року/