ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6291/25 Справа № 176/230/25 Суддя у 1-й інстанції - Крамар О. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Газорозподільні мережі України на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2025 року у складі судді Крамар О.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Оператор Газорозподільної системи Дніпропетровськгаз, Товариства з обмеженою відповідальністю Газорозподільні мережі України, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У січня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач є побутовим споживачем послуг з розподілу природного газу, які надаються АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» по об`єкту, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , в якому використовує природний газ з метою приготування їжі. Нарахування плати за спожитий природний газ здійснювалось згідно норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою КМУ від 23.03.2016 №203 та роздрібної ціни на природний газ, встановленої постановою КМУ від 01.10.2015 № 758, по формулі 7,1 куб.м. на одну зареєстровану особу.

У лютому 2017 року на зовнішній стіні будинку за адресою АДРЕСА_2 , представниками ПАТ «Дніпропетровськгаз» був встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу, та обсяги спожитого мешканцями будинку природного газу (за відсутності у споживача індивідуального лічильника газу) визначаються пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні у відповідності до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2002 року № 620.

Після встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу та здійснення за ним нарахування, обсяги спожитого природного газу за об`єктом споживання суттєво збільшились, а у встановленні індивідуального вузла обліку на об`єкті споживання за рахунок Оператора ГРМ позивачу було відмовлено листом АТ«Дніпропетровськгаз» № АВ-1950-Дн/1224 від 11 грудня 2024 року, що порушує її права у відповідності до ЗУ Про захист прав споживачів.

Позивач вказує на те, що ст.6 Закону №3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. З вказаної норми закону вбачається, що саме на відповідачів був покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідачі повинні вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт (а.с.1-3, 14-16).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», ТОВ «Газорозподільні мережі України», треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано незаконними дії АТ «Дніпропетровськгаз» щодо монтажу загальнобудинкового вузла обліку природного газу на фасадному газопроводі зовнішньої стіни будинку за адресою: АДРЕСА_2 , з метою комерційного обліку природного газу.

Зобов`язано ТОВ «Газорозподільні мережі України» за власні кошти встановити по об`єкту побутового споживача ОСОБА_1 - квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , індивідуальний комерційний вузол обліку природного газу.

Стягнуто з АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», ТОВ «Газорозподільні мережі України» на користь держави судовий збір, а саме: з АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» - 605,60 грн, з ТОВ «Газорозподільні мережі України» - 605,60 грн (а.с.85-90).

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до приписів ч.2 ст. 2 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції від 20 січня 2018 року загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Тобто, до та після 20 січня 2018 року першочергово слід враховувати, що втручатися у газові мережі, що складають спільне майно багатоквартирного будинку, можна лише за згодою власників такого майна, яка мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (якщо в такому будинку створене об`єднання співвласників - у порядку статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). У свою чергу, будь-які підзаконні нормативно-правові акти не могли встановлювати інший порядок вирішення цього питання і тим більше надавати оператору газорозподільної системи право в односторонньому порядку втручатися в газові мережі багатоквартирного будинку для встановлення загальнобудинкового лічильника. В даному випадку, оператор газорозподільної системи, який в односторонньому порядку встановив для багатоквартирного будинку загальнобудинковий лічильник природного газу, як до 20 січня 2018 року, так і після цієї дати діяв з порушенням вимог законодавства.

Разом з цим суд першої інстанції вважав, що позивачем не пропущений строк позовної давності, адже з Акту №437 приймання в експлуатацію об`єктів системи газопостачання від 31 липня 2017 року встановлено, що даний Акт підписаний представниками АТ «Дніпропетровськгаз» в односторонньому порядку, не містить підписів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , а тому не може бути підтвердженням того, що позивач дізналась про порушення свого права 31 липня 2017 року.

Крім того, на даний час АТ «Дніпропетровськгаз» не є суб`єктом господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території.

На час розгляду справи АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» вже не має повноважень на виконання робіт щодо встановлення індивідуального лічильника газу, а, з урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закон України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним, тому саме ТОВ «Газорозподільні мережі України» за власні кошти повинно здійснити встановлення по об`єкту споживача ОСОБА_1 індивідуального комерційного вузла обліку природного газу.

Не погодившись з таким рішення суду, ТОВ Газорозподільні мережі України звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду в частині зобов`язання Товариства за власні кошти встановити ОСОБА_1 у квартирі індивідуальний комерційний вузол обліку природного газу, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог (а.с.96-109).

Апеляційна скарга мотивована тим, що за умовами ЗУ Про внесення змін до ЗУ Про забезпечення комерційного обліку природного газу продовжено строк встановлення споживачам лічильників природного газу до 01 січня 2023 року, та саме суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення таких лічильників для населення, що проживає у квартирах та будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі. Судом першої інстанції не було враховано, що до 01 жовтня 2023 року скаржник не був діючим Оператором ГРМ та не був стороною Типового договору розподілу природного газу, як і не є правонаступником ТОВ Дніпропетровськгаз, а, відтак, і не несе відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків останнім. На даний час, у зв`язку зі зміною законодавства та підзаконних актів, до ТОВ Газорозподільні мережі України не передано у відповідності до п.2 постанови НКРЕКП від 29 вересня 2023 року №1771 грошові кошти та майно, належне ТОВ Дніпропетровськгаз на праві власності, для забезпечення скаржника невиконаних ТОВ Дніпропетровськгаз зобов`язань за періоди провадження ним господарської діяльності з розподілу природного газу за попередні роки. Скаржник зазначає, що невідомо чи будуть такі невиконані зобов`язання щодо встановлення індивідуальних лічильників газу населенню включені до зобов`язань ТОВ Газорозподільні мережі України, а тому вважає, що судом першої інстанції не було з`ясовано усіх прав та обов`язків скаржника для того, щоб надавало можливість покладати такий невиконаний обов`язок ТОВ Дніпропетровськгаз без належних на те правових підстав.

АТ "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз", скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у червні 2025 року подало відзив на апеляційну скаргу ТОВ Газорозподільні мережі України, просило апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на те, що в Планах державного контролю Національної комісії в переліку відсутній АТ Дніпропетровськгаз щодо його перевірки господарської діяльності за період 2021-2023 роки. Остання перевірка НКРЕКП проводилась у 2021 році за період діяльності з 01 січня 217 року по 31 грудня 2020 року. Також зазначає, що термін для завершення виконання робіт із забезпечення побутових споживачів, які використовують газ тільки для приготування їжі, було продовжено до 01 січня 2023 року, однак перевірки НКРЕКП, які станом на 24 лютого 2022 року, тобто, впровадження воєнного стану в Україні, що були розпочаті, але не завершені, вважаються такими, що не відбулись.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 10 лютого 2009 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (а.с.6,7).

Позивач ОСОБА_1 є побутовим споживачем природного газу відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу», а саме використовує природний газ з метою приготування їжі, за об`єктом споживання - АДРЕСА_1 .

Відповідачі є операторами ГРМ, виконавцями комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням в необхідних об`ємах (обсягах).

Листом АТ «Дніпропетровськгаз» №ЛВ-1950-Дн/1224 від 11 грудня 2024 року (у відповідь на звернення від 05 грудня 2024 року) позивачу було відмовлено у встановленні індивідуального лічильника газу за зазначеною адресою, оскільки споживачі будинку вже забезпечені комерційним обліком за рахунок Оператора ГРМ та роз`яснено позивачу, що вона може встановити індивідуальний лічильник газу за власні кошти або за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством (а.с.8).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Тарифи на газопостачання належать до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до пунктів 1.1.-1.3. Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором газорозподільної системи обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4. Типового договору розподілу природного газу вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа-підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі газорозподільних систем.

Суд першої інстанції встановив, що позивач приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживала природний газ та сплачувала рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживача визначені Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VI «Права і обов`язки постачальника».

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій (частина перша статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС, Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є споживачем природного газу, а АТ «Дніпропетровськгаз» та ТОВ Газорозподільчі мережі України - Операторами ГРМ, виконавцями комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року.

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 виконувала обов`язок щодо сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, суд першої інстанції, з яким погодижується і колегія суддів, дійшов правильного висновку про те, що вимоги статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язують Оператора ГРМ забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Відмова АТ «Дніпропетровськгаз» встановити індивідуальні лічильники позивачеві суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачів. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Колегія суддів враховує також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 березня 2023 року, де зазначено, що загальнобудинковий вузол обліку природного газу був встановлений за ініціативою АТ «ОГС «Криворіжгаз», без погодження з мешканцями будинку, а тому встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із позивачами та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивачів. АТ «ОГС «Криворіжгаз» не уклало договору з окремими побутовими споживачами (власниками квартир, не обладнаних квартирними лічильниками газу) на зняття показань будинкового вузла обліку.

Задовольняючи позов у частині визнання дій АТ «ОГС «Криворіжгаз» щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 незаконними, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із мешканцями будинку та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивачів, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачами. Унаслідок бездіяльності АТ «ОГС «Криворіжгаз» споживачі газу в одному будинку поставлені у нерівне становище.

Зазначений висновок відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18) від 26 жовтня 2021 року у справі № 212/5836/17 (провадження № 14-11цс21).

Колегія суддів у даній справі наголошує, що судом першої інстанції правомірно встановлено порушення з боку Оператора ГРМ АТ Дніпропетровськгаз прав позивача щодо відмови у встановленні у неї в квартирі індивідуального лічильника газу, тоді як у 2017 році вже встановлений загальнобудинковий лічильник, та правомірно визнано такі дії АТ Дніпропетровськгаз незаконними.

Однак, скаржник ТОВ Газорозподільні мережі України, оскаржуючи судове рішення лише в частині зобов`язання його за власні кошти встановити по об`єкту споживача ОСОБА_1 індивідуальний комерційний вузол обліку газу, наголошує на тому, що він не є правонаступником АТ Дніпропетровськгаз та не відповідає за його зобов`язаннями, що ним не були виконані.

Такі доводи колегія суддів не може прийняти до уваги, адже це спростовується наведеною судом першої інстанції Постановою НКРЕКП від 29 вересня 2023 р. № 1771 АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз», якою зупинено дію ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 29 червня 2017 року № 844, у зв`язку з передачею цілісного майнового комплексу з розподілу природного газу іншому суб`єкту господарювання, який отримав відповідну ліцензію.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що таким іншим суб`єктом є ТОВ «Газорозподільні мережі України», що скаржником не спростовано.

Тобто, на даний час АТ «Дніпропетровськгаз» не є суб`єктом господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території та вже не має повноважень на виконання робіт щодо встановлення індивідуального лічильника газу.

Посилання скаржника на зміни у законодавстві є безпідставними та такими, що не спростовують правомірних висновків суду з визначення належного виконавця комунальних послуг на момент розгляду справи та здійснення своїх повноважень як Оператор ГРС.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Газорозподільні мережі України залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 20 серпня 2025 року.

Повний текст постанови складено 28 серпня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна