Справа № 462/4332/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

при секретарі судових засідань: Каралюс Т.Р.,

за участю:

представника позивача - адвоката: Приндота У.Г.,

представника відповідача

Львівської міської ради: Феник Л.М.,

представника відповідача

Залізничної районної адміністрації

Львівської міської ради: Боровкова М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, суд

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона зі своїм чоловіком та доньками у 1987 році вселись у спірну квартиру на підставі ордеру, виданого на ім`я позивача як працівниці ЛПТО ЛУГ «Промінь» (нова назва ПрАТ «Трикотажна фабрика «Промінь»). Однак даний ордер було втрачено. Таким чином, позивач з 1987 року по сьогодні користується спірною квартирою. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити.

Представник відповідача Львівської міської ради та представник відповідача Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради не заперечили проти задоволення позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій позов підтримала повністю, просить розглядати справу без її участі.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, зібрані по справі докази у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 02.04.1987 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа ОСОБА_2 (дочка позивача) зареєстрована за даною адресою 30.11.1995 року, що підтверджується відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 199321 від 11.08.2025 року.

Згідно з довідкою про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення, виданої ЛКП «Нове» від 16.06.2012 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 мешкають і мають прав на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_1 (основний квартиронаймач), ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_4 (дочка) /а.с.8/.

Також реєстрація місця проживання позивача та третьої особи за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується іншими матеріалами справи, зокрема, копіями паспорта громадянина України, витягом з реєстру територіальної громади /а.с.11, 12, 14/.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 працювала у ЛПТО ЛУГ «Промінь» (нова назва ПрАТ «Трикотажна фабрика «Промінь») /а.с.9/.

Згідно із відповіддю ПрАТ «Трикотажна фірма «Промінь» від червня 2025 року, така не має можливості надати будь-які підтвердження щодо квартири на АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , оскільки архівних документів профспілкового комітету за минулі роки не збережено /а.с.22/.

Відповідно до відповідей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 04.02.2025 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 документи, які були підставою реєстрації місця проживання заявників за адресою: АДРЕСА_2 у ЗРА ЛМР відсутні /а.с.15, 16/.

Згідно відповіді Міського архіву Львівської міської ради від 18.02.2025 року, 19.03.2025 року, ордери на квартири в міський архів Львівської міської ради не передаються та на зберіганні відсутні /а.с.17, 18/.

Відповідно до відповіді ТзОВ «Управляюча компанія «Нова оселя» від 25.04.2025 року №140 ордер у ТОВ УК «Нова Оселя» на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 відсутній, ОСОБА_1 , 1951 р.н., ОСОБА_3 , 1950 р.н., ОСОБА_6 1979 р.н., ОСОБА_7 , 1983 р.н. були зареєстровані по вищевказаній адресі з 02.04.1987 року. /а.с.26/.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.13/.

Частинами 4 та 5 ст.9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до ст. 18 Житлового кодексу України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до ст. 52 Житлового кодексу України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення.

Згідно ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Приписами ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Таким чином, судом встановлено, що позивач є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 , з 1987 року вона разом із членами своєї сім`ї постійно проживає у вказаній квартирі, а тому має законне право на користування нею.

Зі огляду на наведене, та на підставі належних та допустимих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 є підставними та підлягають задоволенню.

Представник позивача звернулася до суду із клопотанням, в якому просила не здійснювати розподіл судових витрат, а тому суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.13 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволенні позову із відповідачів на користь позивача понесені судові витрати пов`язані сплатою судового збору при поданні позову до суду.

Керуючись ст. 47, 55 Конституції України, ст.. 15, 16 ЦК України, ст.. 9, 18, 52, 58, 61, 64, 65, 106 ЖК України, ст.4, 12, 81, 258-259, 264-265, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 / право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, або в строки та порядку, передбачені ст. 354, 355 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Львівська міська рада, , знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Ринок, 1.

Відповідач: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, , знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Виговського, 34.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено 12.08.2025 року.

Суддя: Бориславський Ю. Л.