ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1346/25 Справа № 233/572/24 Суддя у 1-й інстанції - Мартишева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 233/572/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Мартишевою Т. О. у м. Костянтинівка Донецької області, повне судове рішення складено 11 вересня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовна заява мотивована тим, що 03 січня 2011 року позивач була прийнята на роботу до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та до теперішнього часу працює та належним чином виконує свої посадові обов`язки, зауважень з боку роботодавця щодо її трудових обов`язків не було. Під час проведення внутрішнього аудиту в грудні 2023 року було встановлено, що бухгалтерія невірно відраховувала з заробітної плати позивача податок на доходи фізичних осіб, та щомісячно починаючи з червня 2013 року та по червень 2021 року, включно, позивач недоотримувала щомісячно 100 грн. В результаті неправомірних дій відповідача загальна сума заборгованості за вищезазначений період становить 9 700 грн. Відповідач погодилася з даною заборгованістю, та запевнила у тому, що виплатить її найближчим часом, надала позивачу на її вимогу відповідну довідку про наявність заборгованості із заробітної пати. На час звернення до суду вказана заборгованість не погашена.

На підставі наведеного вище позивач просила суд стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на її користь недоотриману заробітну плату за період з 01 червня 2013 року по 30 червня 2021 року в сумі 9 700 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та неповне дослідження обставин справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем по справі не надано жодного документу, який би спростовував факт наявності заборгованості зі сплати заробітної плати у вказаному позивачем розмірі. Позивач зазначає, що відповідно до положень КЗпП України та Закону України «Про оплату заробітної плати» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із заробітної плати покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника). При цьому у даному випадку саме відповідач, як суб`єкт господарської діяльності (фізична особа-підприємець), яка веде бухгалтерський облік та зобов`язана виплату заробітну плату, мала надати суду докази виконання свого обов`язку по виплаті заробітної плати працівникові та проведення остаточного розрахунку.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з індивідуальних відомостей про застраховану особу щодо ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у тому числі наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області на виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2024 року, вбачається, що за період часу з 2013 року по 2021 рік містяться відомості щодо страхувальника ОСОБА_2 , страхові внески частково сплачені у липні 2019 року; у квітні, липні 2020 року; січні, лютому, березні, 2021 року.

При цьому, згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа-підприємець в період з 13 травня 2007 року по 28 жовтня 2014 року, підприємницьку діяльність припинено за власним рішенням; підприємницьку діяльність поновлено з 12 травня 2020 року.

Крім того, на виконання ухвали суду від 22 травня 2024 року про витребування доказів Костянтинівським міським центром зайнятості повідомлено, що трудового договору між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та найманим працівником ОСОБА_1 в Костянтинівський міський центр зайнятості не було зареєстровано.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач посилалась на те, що 03 січня 2011 року вона була прийнята на роботу до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , що підтверджено наказом (трудовим договором) від 03 січня 2011 року № 2, де працює до теперішнього часу, однак, в результаті неправомірних дій відповідача заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 9 700 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем обставини та доводи позову ОСОБА_1 щодо перебування сторін у трудових відносинах та утворення заборгованості по заробітній платі за період часу з 01 червня 2013 року по 30 червня 2021 року не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до положень ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Трудові правовідносини - це відносини між працівником і роботодавцем, за яких працівник зобов?язується виконувати певну роботу, дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а роботодавець повинен своєчасно виплачувати працівникові заробітну плату і створювати належні, безпечні й здорові умови праці.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

У відповідності до ст.ст. 77-80 ЦПК України, в їх системному зв`язку, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми та на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі.

Позивач зазначає, що 03 січня 2011 року була прийнята на роботу до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , що підтверджено наказом (трудовим договором) від 03 січня 2011 року № 2, де працює до теперішнього часу.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів позову позивачкою надано до суду індивідуальні відомості про застраховану особу а також довідку від 22 січня 2024 року, видану ФОП ОСОБА_2 про те, що остання станом на 22 січня 2024 року дійсно має перед ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 червня 2013 року по 30 червня 2021 року в сумі 9 700 грн.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу щодо ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у тому числі наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області на виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2024 року, вбачається, що за період часу з 2013 року по 2021 рік містяться відомості щодо страхувальника ОСОБА_2 , страхові внески частково сплачені у липні 2019 року; у квітні, липні 2020 року; січні, лютому, березні, 2021 року.

При цьому, згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа-підприємець в період з 13 травня 2007 року по 28 жовтня 2014 року, підприємницьку діяльність припинено за власним рішенням; підприємницьку діяльність поновлено з 12 травня 2020 року.

Крім того, на виконання ухвали суду від 22 травня 2024 про витребування доказів Костянтинівським міським центром зайнятості повідомлено, що трудового договору між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та найманим працівником ОСОБА_1 в Костянтинівський міський центр зайнятості не було зареєстровано.

Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем обставини та доводи позову ОСОБА_1 щодо перебування сторін у трудових відносинах та утворення заборгованості по заробітній платі за період часу з 01 червня 2013 року по 30 червня 2021 року не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та спростовуються інформацією, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивачки.

При цьому слід зауважити, що додана до позову довідка ФОП ОСОБА_2 від 22 січня 2024 року про розмір заборгованості з заробітної плати перед ОСОБА_1 , на переконання колегії суддів, не може слугувати належним доказом наявності трудових відносин між сторонами та утворення заборгованості по заробітній платі у період часу з 01 червня 2013 року по 30 червня 2021 року, з огляду на відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо періодів діяльності ФОП ОСОБА_2 , а також з урахуванням інформації Костянтинівського міського центру зайнятості щодо відсутності реєстрації трудового договору.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: