справа № 489/9572/24 провадження №2/489/849/25
РІШЕННЯ

Іменем України

21 серпня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Лупової Є.І.,

в присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення

встановив:

У грудні 2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому просить усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні приватною власністю часткою у домоволодінні по АДРЕСА_1 шляхом його примусового вселення у належну йому в домоволодінні частку.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що є співвласником домоволодіння по АДРЕСА_1 , в якому йому належить частки. Іншим співвласником є відповідач ОСОБА_2 .

Маючи бажання користуватися своєю власністю і утримувати її, 03.11.2024 він намагався потрапити до домоволодіння, але відповідач його не допустив, внасідок чого він викликав поліцію, що підтверджується Талоном-повідомленням Єдиного обліку №15594 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 03.11.2024.

Посилаючись на наведені обставини та те, що дії відповідача порушують його права, як власника, звернувся до суду за захистом порушеного права.

11.03.2025 відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позов в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У відзиві вказав, що ОСОБА_1 у 2018 році звертався до Ленінського районного суду міста Миколаєва (справа № 489/5928/18) з позовом про визнання заповіту недійсним та намагався ввести суд в оману. В задоволенні його позову було відмовлено. Позивач повторно намагається ввести суд в оману, посилаючись на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.09.2023 у справі №489/1240/23, що йому належить частки в домоволодінні та наявність в нього конфлікту з ним, що не відповідає дійсності.

Зазначає, що на підставі договору дарування йому належить 64/100 частки в спірному домоволодінні та в договорі вказано, які саме приміщення були передані ОСОБА_3 йому, які він прийняв і здійснював ремонт протягом всього періоду, та які в технічному паспорті БТІ вказані як «квартира АДРЕСА_2 ». На момент смерті ОСОБА_3 її частка складала 36/100 та в паспорті БТІ вказана частка вказана як «квартира АДРЕСА_3 ». Відповідно до заповіту та згідно рішення суду ОСОБА_4 успадкувала 27/100 частки. Частка ОСОБА_1 відповідно до рішення складає 36/400 або 9/100 від загальної вартості. Будинок не має окремої кімнати розміром еквівалентної 36/400 частки, яка належить ОСОБА_1 , а тому вселення позивача буде порушувати права інших власників. Крім того, частка 27/100, яка за заповітом знаходиться в процесі спадкування ОСОБА_4 , без визначення цієї частки та згоди останньої, буде порушувати її права.

Посилаючись на наведені обставини ч вважає позов необґрунтованим і безпідставним.

У відповіді на відзив від 15.08.2025 позивач не погодився з доводами відповідача, так як вони не впливають на підстави та предмет позову.

19.08.2025 відповідач ОСОБА_2 надав до суду заяву про готовність укладення з позивачем мирової угоди, про що просив суд повідомити останнього, а також клопотання про залучення до матеріалів справи витягу про право власності з оновленими після описки реєстраційними даними (описку 36/100 виправлено на 36/400, як частку від 36/100 за рішенням суду), а також просив залучити до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_4 , яка є спадкоємицею від 36/100 або 27/100 частки та відкласти розгляд справи на іншу дату і надати доступ йому до матеріалів справи через систему «Електронний суд».

Ухвалою Ленінського (на теперішній час Інгульський) районного суду міста Миколаєва від 04.122024 позову заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення вивалених недоліків.

Ухвалою суду від 24.01.2025 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 24.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що відповідач порушує його право як власника, так як не допускає до його власності. Проти долучення витягу про право власності, наданого відповідач не заперечував та одночасно просив долучити його витяг з Державного реєстру речових прав, в якому вказаний інший розмір його частки. Проти залучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_4 та відкладення розгляд справи заперечував, розцінивши такі дії відповідача, який жодного разу в судове засідання не з`явився, що направлені на затягування розгляду справи та те, що його позов не стосується прав та інтересів ОСОБА_4 . Також вказав, що немає наміру укладати з відповідачем мирову угоду.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, свої заперечення проти позову виклав у відзиві на позов та клопотаннях від 19.08.2025 і 20.08.2025.

Суд, вислухавши позивача, ознайомившись із заявою та клопотанням відповідача та клопотанням позивача про долучення до справи витягу з державного реєстру, протокольно ухвалою від 21.08.2025 клопотання сторін про долучення доказів задовольнив. У задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_4 відмовив, так як згідно витягу з державного реєстру остання не співвласником спірного домоволодіння, а частка позивача у домоволодінні встановлена рішенням суду від 28.09.2023 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на обов`язкову частку. Також суд відмовив відповідачу у відкладенні розгляду справи, оскільки останнім не надано жодних надавлених і допустимих доказів неможливості прибуття в судове засідання, та з огляду на розумність строків розгляду справи і те, що відповідач в жодне із судових засідань не з`явився, хоча був належним чином обізнаний про судовий розгляд.

У зв`язку із цим, з огляду на підстави та предмет позову, а також наявні у справі докази, суд вважає, що відсутність відповідача в судовому засіданні, не надання ним належних і допустимих доказів неможливості прибути в судове засідання, не перешкоджає розгляду справу. При цьому, суд враховує розумність строків розгляду справи.

Вислухавши сторону позивача, дослідивши матеріали справи і наявні у справі докази, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалі справи вбачається та встановлено судом, що згідно заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.09.2023 по справі № 489/1240/23 за ОСОБА_1 визнано право власності на 36/400 житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування обов`язкової частки (1/4) за законом після смерті матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 коп.

Заочне рішення судом не переглядалося і в апеляційному порядку не оскаржувалося, у зв`язку із чим набрало законної сили у встановлений процесуальним законом строк.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.10.2025, сформованого на запит суду, нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_1 , частка якого у спільній частковій власності становить 36/100 (державна реєстрація проведена 25.01.2024 на підставі рішення суду від 28.09.2023по справі № 489/1240/23), та ОСОБА_2 , частка якого 64/100 (державна реєстрація проведена 19.09.2018 на підставі нотаріального договору дарування від 16.06.2009, зареєстрованого в реєстрі за № 1480).

Із наданої відповідачем інформації (запис 53502194), сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» 05.08.2025, тобто після дати формування судом, вбачається, що частка співвласника ОСОБА_1 складає 36/400. Дата державної реєстрації (25.01.2024) та підстава (рішення суду від 28.09.2023 № 489/1240/23), збігається з інформацією із державного реєстру, сформованої на запит суду.

Таким чином, враховуючи наведене, сторони є співвласниками спірного домоволодіння частки в якому складають позивача 36/400 (відповідає рішенню суду), а відповідача 64/100.

Реєстрація права власності на домоволодіння інших співвласників в державному реєстрі відсутня.

Із змісту позову та пояснень наданих позивачем в судовому засіданні вставлено, що відповідач перешкоджає йому в користування і розпорядженні належною йому часткою в домоволодінні, зокрема вселенню. Через що позивач неодноразово звертався в поліцію, одне з таких звернень підтвердив доданим до позову Талоном-повідомленням Єдиного обліку №15594 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 03.11.2024.

Правове регулювання та мотиви суду

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не мсже бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Такого висновок дійшов Верховний Суд в постанові від 05.06.2025 у справі № 677/1363/22 (провадження № 61-8567св24).

Відповідно до положень статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з частиною першою та частиною другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони є співвласниками спірного домоволодіння, а тому позивач, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте відповідач чинить йому перешкоди у користуванні ним. За такого, право позивача є порушеним та підлягає захисту у спосіб усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом вселення в спірне майно.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушено права - усунення перешкоди в користуванні та розпорядженні часткою у власності домоволодіння шляхом вселення в таку частку.

Встановлено, що право позивача порушене відповідачем.

За такого, ефективним способом захисту є зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні часткою в спірному домоволодінні шляхом вселення останнього в домоволодіння. Без вказівки на конкретну частку, так як порядок користування домоволодінням між сторонами не встановлювався.

Задоволення позову в такий спосіб не є виходом суду за межі позовних вимог та відповідає способу встановленого законом і забезпечить можливість примусового виконання рішення, у разі його звернення позивачем до виконання, що в сукупності відповідає завданню цивільного судочинства відносно ефективного захисту судом порушеного права чи інтересу особи (частина перша статті 2 ЦПК України).

Твердження відповідача, що право позивача ним не порушено суд вважає безпідставним, оскільки захисту підлягає не лише порушене право, а й право, яке не визнається чи оспорюється, а саме звернення до суд за захистом свідчить про те, що права та інтереси особи порушені іншою стороною.

Також суд зазначає, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

У даному випадку позивач довів порушення його права на користування і розпорядження своєю власністю, а тому ці права підлягають захисту.

Із доводами відповідача про відсутність в домоволодінні окремої кімнати розміром 36/400 частки, а тому вселення позивача буде порушувати права інших співвласників, суд не погоджується, оскільки спірне домоволодіння належить сторонам на праві спільної часткової власності та сторони не позбавлені можливість встановити між собою порядок користування спільним майном, зокрема і в судовому порядку, у разі недосягнення угоди.

Інші доводи відповідача не впливають на висновок суду, крім того вони не підтверджені належними і допустимими доказами.

Так як поз задоволено частково, на підставі частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статями 4, 19, 141, 158, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні 36/400 часткою в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 в домоволодіння.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.)

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 22.08.2025.

Суддя І.В.Коваленко