МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2025 р. Справа №370/6/25

Макарівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Білоцької Л.В.,

із секретарем Хоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі суду у с-щі Макарів Київської області справу за позовом

ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства оборони російської федерації про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

02.01.2025 р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до російської федерації в особі Міністерства оборони російської федерації (далі - відповідач) про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову позивач вказала, що вона народилася та виросла у с-щі Макарів Бучанського р-ну Київської області. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації відносно України, у березні 2022 року внаслідок обстрілів селища Макарів, було зруйновано житловий будинок у АДРЕСА_1 , співвласником якого є вона. У зруйнованому будинку було вщент знищено майно, що було нажито непосильним трудом всього життя, з якого нічого не лишилось окрім руїн.

З початком повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф, вона разом з родиною вимушена була залишити свій дім та виїхати на захід України, де отримала тимчасово прихисток.

У квітні 2022 року після повернення виявилося, що її житло було вщент зруйновано та за фактом знищення вказаного майна було зареєстровано кримінальне провадження № 0000306.

Внаслідок збройної агресії рф проти України порушено її цивільні права, позбавлено можливості користуватися нерухомим та рухомим майном, вилучати його корисні властивості, яке зруйновано.

Позивач вважає, що їй була завдана моральна шкода, яка полягає у тривалому розриві з сім`єю, тривозі та страху за себе та близьких, постійному почутті занепокоєння, появі стану беззахисності перед непереборною силою, який повторюється з кожною повітряною тривогою, а також тривалою невизначеністю у майбутньому та щоденному стресі через відсутність власної домівки та впевненості у завтрашньому дні.

А тому за захистом своїх прав позивач звернулася до суду з даним позовом.

Враховуючи викладене, позивач просила суд: стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 800 000 (вісімсот тисяч) грн 00 коп.

Ухвалою суду від 03.01.2025 р. позов ОСОБА_1 , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України.

Ухвалою суду від 19.03.2025 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 14.05.2025 р., який відкладено на 06.08.2025 р.

Позивач у судове засідання не з`явилася. Від її представника адвоката Оберемчук О.О. надійшла заява про підтримання позовних вимог, які просила задовольнити в повному обсязі, справу розглянути у її та позивача відсутність.

У встановлений ухвалою строк представник відповідача - російської федерації не скористався правом надання відзиву на позовну заяву.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.

Для належного повідомлення відповідача зроблені оголошення на сайті суду, однак жодних пояснень або обґрунтувань стороною відповідача не надано.

Тому суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивачу на праві спільної часткової власності належить житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 21, 22).

Вказаний житловий будинок знаходився на земельній ділянці з кадастровим номером :01:062:0013, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 26).

24.02.2022 року російська федерація розпочала широкомасштабний наступ на територію України.

Указом Президента України В. Зеленського № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні запроваджено воєнний стан.

Як вказала позивач, з початком повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф, вона разом з родиною вимушена була залишити свій дім та виїхати на захід України, де отримала тимчасово прихисток.

У березні 2022 року внаслідок обстрілів було зруйновано вказаний житловий будинок, співвласником якого є позивач.

За фактом знищення вказаного майна було зареєстровано кримінальне провадження № 0000306 (а.с. 28).

Актом №420 обстеження нерухомого майна, пошкодження та знищення внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, на території Макарівської селищної територіальної громади від 12.12.2022 року, підтверджено проведення обстеження зруйнованого будинку комісією, встановлено причину руйнації та встановлено III категорію пошкоджень. Також згідно вказано акту комісія прийшла до висновку, що об`єкт непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність та рекомендовано виконання робі щодо демонтажу (ліквідації) об`єкта (а.с. 30).

За результатами проведеного обстеження пошкоджених об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 складено відповідний Акт (а.с. 31-32).

Як вказала позивач, моральна шкода яку вона зазнала, полягає у тривалому розриві з сім`єю, тривозі та страху за себе та близьких, постійному почутті занепокоєння, появі стану беззахисності перед непереборною силою, який повторюється з кожною повітряною тривогою, а також тривалою невизначеністю у майбутньому та щоденному стресі через відсутність власної домівки та впевненості у завтрашньому дні.

Вирішуючи даний спір, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі.

За змістом п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, черговий раз з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій.

Суд зауважує, що відповідно до фотознімків, які долучені позивачем, а також даних Технічного паспорту на житловий будинок (а.с. 19-20, 33-42) встановлено, що будинок був придатний для проживання, обладнаний необхідними зручностями (ванна, кухня), у якому родиною позивача здійснювався та був повністю завершений ремонт у приміщеннях житлового будинку, придбані нові меблі для спальної кімнати, побутова техніка для кухні і т.д.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, яким було затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні блокуванні)», який був чинний до 22.12.2022 року, а також відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 11 грудня 2022 року № 309, яким затверджено «Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Макарівська територіальна громада з 24.02.2022 по 01.04.2022 були територіями активних бойових дій.

Відповідно до довідки від 31.05.2022 №3233- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 9), позивачка має статус внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно із ч. 2 цієї статті адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Так, ч.ч. 5, 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадській об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 14.03.2018 р. у справі № 363/2981/16-ц, відповідальність за порушення визначені Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

При цьому дії Російської Федерації на території Автономної Республіки Крим щодо тимчасової окупації грубо порушують принципи та норми міжнародного трава, вчинені нею як державою-агресором та окупантом, що виключає застосування до неї судового імунітету та допускає можливість пред`явлення позову про відшкодування завданої особі внаслідок цього немайнової шкоди.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно із ст. 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

14.11.2022 р. Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію, відповідно до якої Асамблея визнала, що Російська Федерація має бути притягнута до відповідальності за будь-які порушення міжнародного права, міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини в Україні або проти неї. Крім того, Асамблея визнала необхідність створення міжнародного механізму відшкодування шкоди, збитків або шкоди, спричинених міжнародно-протиправними діями Російської Федерації. Рекомендовано створення Міжнародного реєстру збитків.

Згідно з п.1 «Порядком визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2022 року №951, з наступними змінами і поповненнями) визначено що цей Порядок встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року.

В силу положень п. 9 Порядку з метою подання до Реєстру збитків, завданих агресуєю Російської Федерації проти України, створеного Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи про створення Розширеної часткової угоди стосовно реєстру збитків, завданих агресією Російської Федерації проти України, CM/Res(2023)3 від 12 травня 2023 р. (далі - Реєстр збитків), заяв про відшкодування збитків, втрат чи шкоди, завданих починаючи з 24 лютого 2022 р. або пізніше на території України в межах її міжнародно-визнаних кордонів, включаючи її територіальні води, міжнародно-протиправними діями Російської Федерації в Україні або проти України (далі - заява), шкода та збитки класифікуються за категоріями, визначеними у пунктах 10-12 цього Порядку.

Так, відповідно до п.п. 1 п. 10 Порядку суб`єктом подання заяви-фізична особа (категорія А) є, зокрема: шкода, спричинена примусовим переселенням з місця проживання, перебування у результаті або з метою уникнення негативних наслідків, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що включає (підкатегорія А1):

вимушене переселення за межі України, - вимушений виїзд за межі України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та наявність статусу тимчасового захисту або його еквівалент в іноземних державах (крім Російської Федерації та Республіки Білорусь) (А1.1);

вимушене внутрішнє переміщення, - вимушене переселення в межах України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та перебування на обліку внутрішньо переміщених осіб (А1.2).

Тобто законодавець визначає окремий вид немайнової шкоди, пов`язаний з вимушеним переселенням за межі України та із вимушеним внутрішнім переміщенням в межах України, з територій, на яких ведуться (велися) бойові дій та тимчасово окупованих територій.

Як вже було встановлено судом, позивач була вимушено переселена за межі свого рідного містечка з свого власного житла, яке потім було вщент знищено.

Отже, внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивачка та її родина були позбавлені можливості користуватися власним житлом та майном. Позивач втратила зв`язок із своєю власністю та можливість її контролювати, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки, була повністю позбавлена права володіти та розпоряджатись своїм житловим будинком, а також змушена розпочинати життя по новому, розшукувати можливе житло для себе та своєї родини та налагоджувати свій побут з врахуванням цих жахливих обставин.

У зруйнованому будинку було знищено й майно, що було нажито непосильним трудом всього життя, з чого нічого не лишилось окрім руїн.

Суд приймає доводи позивачки, що всі ці обставини повпливали й на фізичний й моральний стан позивачки й членів кожного з її родини, стали негативним п`ятном на їх долі.

Отже, були істотно порушені права позивачки, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України. Вказане спричинило і продовжує спричиняти позивачці сильні та глибокі душевні страждання.

Усвідомлення цієї обставини, безумовно, поглиблює душевні страждання позивачки.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (САSЕ ОF LOIZIDOU v.TURKEY (Аrtiс1е50), (40/1993/435/514) 28 Julу 1998), у якому суд вказав, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності, через змушене переселення із північної території Кіпру, у зв`язку з окупацію цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами, та визнав право заявниці на відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 800 000 (вісімсот тисяч) гривень, позивач вважає, що це є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації за факт порушення, що полягає у тривалому розриві з сім`єю, тривозі та страху за себе та близьких, постійному почутті занепокоєння, появі стану беззахисності перед непереборною силою, який повторюється з кожною повітряною тривогою, а також тривалою невизначеністю у майбутньому та щоденному стресі через відсутність власної домівки та впевненості у завтрашньому дні.

Суд зауважує, що саме російська федерація несе відповідальність як за матеріальну, так і за моральну шкоду, з огляду на обґрунтування, що було наведене вище, російська федерація здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Окрім того, загальновідомим є факт збройної агресії рф проти України, однак позивач не звільняється від доведення наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між нею та протиправними діями рф, що є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності за спричинену моральну шкоду, а також розміру завданої моральної шкоди.

Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, враховуючи викладене, суд приймає доводи позивача, що вона зазнала моральної шкоди, яка полягає у тривалому розриві з сім`єю, тривозі та страху за себе та близьких, постійному почутті занепокоєння, появі стану беззахисності перед непереборною силою, який повторюється з кожною повітряною тривогою, а також тривалою невизначеністю у майбутньому та щоденному стресі через відсутність власної домівки та впевненості у завтрашньому дні, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд приймає визначений позивачем розмір компенсації моральної шкоди в сумі 800 000 (вісімсот тисяч) гривень.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у заявленому розмірі підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь.

Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову (02.01.2025 року) позивач повинна була сплатити судовий збір за ставкою: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 140,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 247, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства оборони російської федерації про відшкодування шкоди задовольнити.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 завдану моральну шкоду в розмірі 800 000 (вісімсот тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави судовий збір у розмірі 15 140,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 06.08.2025 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 (модульний контейнер), РНОКПП НОМЕР_1 .

Російська федерація в особі Міністерства оборони російської федерації: 119019, м. Москва, вул. Знаменка, 19.

Суддя Л.В. Білоцька