ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7622/25 Справа № 214/955/24 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/955/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року, яке ухвалене суддею Сіденком С.І.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 травня 2025року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Служба у справах дітей Чорноострівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2010, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.09.2013 по справі № 212/5561/13-ц. Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Прізвище дитини змінено з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » на підставі постанови Дніпровського апеляційного сулу від 01.08.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну прізвища дитини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.09.2013 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 аліменти у розмірі частини від усіх видів його заробітку на утримання його дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до наданої довідки з державної виконавчої служби, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_7 станом на 01.06.2021 становить 48 920,00 грн. Дитина разом з позивачем по справі зареєстровані в м. Кривому Розі та фактично проживають в АДРЕСА_1 .

Просила суд: позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ) батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом всіх обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано наявність перешкод відповідачеві у спілкуванні з дитиною. Відповідач не заперечує факт наявності у нього заборгованості зі сплати аліментів, однак, вважає, що таку заборгованість він має погасити після усунення перешкод із спілкування з дитиною. Конфлікт виник з приводу неприязних стосунків між сторонами. До подання позову, відповідач навіть не знав про місце проживання позивачки разом із донькою. Відповідач наполягає на тому, що він не допускав поведінки, яка може бути підставою для позбавлення його бітківських прав.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чухонцева Д.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду та слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Примакова К.О., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Чухонцеву Д.В., яка заперечувала протии доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , щодо зміни прізвища дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » було задоволено. Судом апеляційної інстанції встановлено, що з червня 2016 року відповідач жодного разу сплату аліментів не проводив. Станом на грудень 2017 року наявна заборгованість за сплатою аліментів 24900,00 грн. Позивачкою надано довідки з Покровського, Саксаганського та Інгулецького віділень поліції Криворізькогог відділу Дніпропетровської області, що з січня 2013 року по теперішній час (станом на 01.08.2019) будь яких заяв від ОСОБА_2 щодо перешкоджання у вихованні та спілкуванні з малолітньою ОСОБА_8 не надходило. Дані обставини підтверджують факт відсутності зі сторони матері будь яких перешкод відповідачу ОСОБА_2 в прийнятті участі у вихованні та піклуванні доньки ОСОБА_7 . Проте, він ( ОСОБА_2 ) усунувся від виховання та утримання неповнолітньої, зацікавленості у її розвитку невиявляє. Колегія суддів, з огляду на досліджені матеріали, письмові докази прийшла до висновку, що психоемоційний стан неповнолітньої дитини, яка бажала мати однакове прізвище з усіма членами своєї родини, буде відповідати її інтересам та буде співмірним із втручанням держави в особисті права її батька, який при народженні доньки надав їй своє прізвище, проте, не цікавиться її життям, не підтримує і не спілкується із донькою, яка його ( ОСОБА_2 ) навіть не пам`ятає.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 - розірвано.

Відовідно про свідоцтво про шлюб від 14.02.2014 року, позивачка одружилась з ОСОБА_10 та змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2013 року ухвалено стягувати аліменти з ОСОБА_2 на користь матері неповнолітньої ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до досягнення неповнолітньою дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2013 року ухвалено стягувати з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12 аліменти на утримання дитини ОСОБА_11 .

Відповідач ОСОБА_2 не сплачує аліменти, що підтверджується довідкою-розрахунком державного виконавця заборованості, за період з 2019 року по 2021 рік та з 2021 року по 2024 рік включно. Дана обставина встановлена і в постанові Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року, згідно з якою ОСОБА_2 , починаючи, принаймні з 2016 року, не сплачує аліменти на виконання рішення суду.

Відповідно до наданої довідки про склад сім`ї старости села Грузевиці Хмельницького району, Хмельницької області від 17.01.2024, родина позивачки складається: з чоловіка ОСОБА_10 , та дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та другої доньки ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до довідки-характеристики старости с. Гузевиця, позивачка ОСОБА_1 характеризується виключно з позитивного боку.

Відповідно до наданої суду характеристики з навчального закладу на ОСОБА_3 , остання за час навчання в Грузевицькому ліцеї з 01.09.2022 року характеризується виключно позитивно та шанобливо, вихованням доньки та її піклуванням, розвитком займається мати ОСОБА_1 .

Відповідно до Висновку служби в справах дітей Чорноострівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 останні не змогли підготувати належного висновку та покладаються на розсуд суду.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання родини Чорних в АДРЕСА_3 , батьками створені належні умови для проживання та розвитку дітей ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , діти всім забезпечені для повноцінного життя та розвитку.

Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, останній не зміг підготувати належного висновку та покладається на розсуд суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом обставини, що підтверджені обсягом наявних доказів в своїй сукупності, поясненням свідків, висновками рішень судів щодо стягнення з ОСОБА_2 на утримання позивачки та неповнолітньої ОСОБА_3 аліментів, висновками в рішенні суду апеляційної інстанції від 01.08.2019 року щодо самоусунення від виховання своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 є свідченням незацікавленості відповідача ОСОБА_2 життям, здоров`ям, матеріальним благополуччям та майбутнім його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній фактично умисно самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, свідомо нехтує їх виконанням. Така свідома поведінка відповідача є ганебною та неприйнятною по відношенні до своєї доньки.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, якістосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 та багатьох інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснив Верховний Суд України в Узагальненні «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року, при розгляді справ про позбавлення батьківських прав для встановлення обставин справи суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов`язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з`ясування його позиції та обґрунтувань. Також згідно із ч.4 ст.19 СК обов`язковою є участь у справі органу опіки та піклування.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони мають спільну доньку - неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір?ю ОСОБА_1 та перебуває на її повному утриманні.

Батько дитини - відповідач ОСОБА_2 участі у її матеріальному забезпеченні не бере.

Разом з тим, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_2 надав докази сплати аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у серпні 2025 року, у розмірі 7 052,50 грн., що підтверджує його доводи про бажання брати участь в житті дитини.

Колегія суддів зауважує, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , тобто, природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Разом з тим, ані Служба в справах дітей Чорноострівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, ані Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, не надали висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та покладаються на розсуд суду.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку позбавлення відповідача батьківських прав є недоцільним.

Напружені стосунки між сторонами не сприяли участі батька у вихованні дитини.

Особисті непорозуміння між батьками також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.

Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Також, у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання.

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові КЦС Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 761/15172/17-ц; постанові КЦС ВС від 18 грудня 2018 року у справі № 610/2531/17; постанові КЦС ВС від 23 травня 2018 року у справі № 761/15172/17-ц.

В суді першої інстанції неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суду пояснила, що відповідач по справі ОСОБА_2 є її біологічним батьком, якого вона не пам`ятає, останнього бачила ще з малечку, коли вони ще жили у м. Кривому Розі. Останній уникає спілкування з нею, не допомагає фінансово, не сплачує аліменти, не приймає участі у її вихованні, розвитку, утриманні. Доводи відповідача про те, що мати перешкоджає їй у спілкуванні з батьком не відповідають дійсності. Навіть на останній день народження, коли вже справа слухалась у суді, батько їй не зателефонував, не привітав, хоча вона чекала, що він їй зателефонує. Вона не бажає мати такого батька, тому не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав щодо неї.

При цьому, колегією суддів враховується, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не повідомила суду обставин, які свідчать про необхідність застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі Савіни проти України , пункт 49).

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, колегія суддів зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано необхідним у демократичному суспільстві , воно повинно бути обґрунтовано гострою соціальною необхідністю. Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Отже, суд апеляційної інстанції встановив відсутність подання позивачкою доказів, ухилення відповідачем від виховання дитини за умови його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх причин для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа Мамчур проти України (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16 липня 2015 року).

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що в діях відповідача має місце невідповідне виконання батьківських обов`язків відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому відповідача слід попередити про необхідність змінити ставлення до її виховання.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв?язку з чим колегія суддів стягує з ОСОБА_1 на користь до ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 816,80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п.4 ч.1 ст. 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2025 року - скасувати та ухвалити новее рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, Служба у справах дітей Чорноострівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: