Провадження № 2/201/112/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

22 серпня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Наумової О.С., з

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю прокурора Бурлаченко О.Л., представника позивача Ярличенка І.В.,

відповідачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Донця В.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (треті особи ОСОБА_4 , орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна на користь територіальної громади, визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст первісної позовної заяви

29.12.2021 прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (треті особи ОСОБА_4 ) про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна на користь територіальної громади, визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації обтяжень.

В обґрунтування підстав звернення до суду в інтересах Дніпровської міської ради заначив, що прокуратурою встановлено факт безпідставного набуття речових прав на квартиру АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальної власності територіальної громади м. Дніпра. Квартира вибула з власності територіальної громади поза її волею у липні 2020 року, однак міська рада не вжила заходів повернення квартири у комунальну власності. Про безпідставне набуття речових прав на квартиру прокуратурою повідомлялось Дніпровську міську раду та її виконавчі органи. Скеровувались листи на адресу Дніпровської міської ради і Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за якими отримані відповіді про те, що квартира у приватну власність не передавалась, заходи поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра у зв`язку з вибуттям із комунальної власності спірного майна не вживались.

В обґрунтування позову вказав, що 23.07.2020 приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бондарем М.О. прийнято рішення № 53259026 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого чайна - 101). Державну реєстрацію права власності проведено за заявою ОСОБА_2 від 21.07.2020 № 40580715 на підставі свідоцтва про право гласності на житло від 22.05.2001, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 2/107-01 від 22.05.2001.

У матеріалах реєстраційної справи по об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером - 101 наявний лист КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, наданий ОСОБА_2 щодо проведеної реєстрації права власності бюро технічної інвентаризації на квартиру АДРЕСА_1 (реєстрова книга № 459п, реєстровий № 790-62).

Водночас, відповідно до інформації КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 06.10.2021 № 13397, технічна інвентаризація квартири АДРЕСА_1 не проводилась, реєстрація права власності за ОСОБА_2 чи за іншою особою не здійснювалась.

В реєстровій книзі № 459п за реєстровим № 790-62 відсутній запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Також зазначено, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 належить до комунальної власності територіальної громади міста на підставі рішення виконавчого комітету № 438 від 24.04.1990, про що КП «ДМБТІ» видано реєстраційне посвідчення від 08.06.1990 та зроблено запис у реєстрову книгу № 22 за реєстровим № 1098.

Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 27.09.2020 № 3/12-440 квартира АДРЕСА_1 у приватну власність не передавалась та розпорядження органу приватизації відносно вказаної квартири не приймалось.

Незважаючи на встановлені обставини, що унеможливлювали проведення реєстраційних дій, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. з відкриттям розділу, прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав (індексний номер рішення - 53259026 від 23.07.2020) ОСОБА_2 на цю квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), номер запису про право власності - 37439668 від 21.07.2020.

В подальшому приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. 03.08.2020 посвідчено договір іпотеки № 60, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. договору іпотеки з метою забезпечення повернення грошових коштів у сумі 300000 грн за договором позики від 03.08.2020, укладеного між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) в іпотеку позикодавцю було передано належну на праві приватної власності позичальнику вказану квартиру.

Через 8 днів приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. посвідчено укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 68 від 11.08.2020, за яким у власність ОСОБА_4 в рахунок виконання договору позики від 03.08.2020 та згідно іпотечного договору № 60 від 03.08.2020 передано цю квартиру.

Державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя проведено також приватним нотаріусом Бондарем М.О. (індексний номер рішення - 53552165 від 11.08.2020, номер запису про право власності - 37709392 від 11.08.2020).

На цей час власником квартири є ОСОБА_1 на підставі укладеного з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу № 1541 від 29.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. (рішення про державну реєстрацію № 54855858 від 29.10.2020, номер запису про право власності - 38919735). Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу № 1541 від 29.10.2020, ринкова вартість квартири складає 575190 грн.

Поряд із цим, між ОСОБА_1 (позичальник, іпотекодавець) та ОСОБА_3 (позикодавець, іпотекодержатель) укладено договір іпотеки № 1415 від 10.12.2020, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко Є.О., за яким в убезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 10.12.2020, іпотекодавець передав в іпотеку належну йому на праві власності спірну квартиру.

Державну реєстрацію іпотеки проведено 10.12.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. індексний номер рішення - 55621741 від 10.12.2020, номер запису про іпотеку - 39631035).

Того ж дня за рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. на підставі договору іпотеки № 1415 від 10.12.2020 зареєстровано заборону відчуження зазначеного у договорі об`єкта нерухомого майна (індексний номер рішення - 55621239 від 10.12.2010, номер запису про обтяження - 39630560).

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це траво виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, для скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу на підставі якого було видано вказане свідоцтво (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 925/797/17, від 05.02.2020 у справі № 904/750/19, від 06.05.2020 у справі № 120/4617/18-а, від 27.05.2020, у справі № 442/2771/17, від 16.09.2020 у справі № 278/657/18). Отже, правовстановлюючим документом, на підставі якого видано свідоцтво на право власності є розпорядження органу приватизації, яке і повинно визнаватися недійсним у разі його наявності.

Оскільки, розпорядження органу приватизації, не приймалось, квартира у приватну власність не передавалась, у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондара М.О. були відсутні підстави для реєстрації права власності за ОСОБА_2 , проте вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою запобіганню безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно виконано не було.

З огляду на з`ясовані обставини набуття речових прав, державна реєстрація права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру проведена за відсутності належних правових підстав, порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та підлягає скасуванню.

Заявляючи вимогу про витребування спірної квартири, прокурор посилався на п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, згідно із якою якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову для повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру в індикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у в володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного гайна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним і способом захисту права власника.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувана за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувана за першим договором у ланцюгу договорів.

Спірна квартира є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради і органом приватизації житлового фонду у приватну власність не передавалася, вибула з власності територіальної громади поза її волею, а тому ОСОБА_2 не мав права відчужувати спірну квартиру на користь третіх осіб.

Враховуючи викладене, просив:

скасувати державну реєстрацію прав, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. (індексний номер рішення - 53259026 від 23.07.2020, номер запису про право власності - 37439668), про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) з одночасним припиненням речових прав;

витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101);

Визнати недійсним укладений 10.12.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір іпотеки № 1415, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. (індексний номер рішення - 55621741 від 10.12.2020, номер запису про іпотеку - 39631035) з одночасним припиненням речових прав та їх обтяжень;

Скасувати державну реєстрацію обтяжень, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. у зв`язку із посвідченням іпотечного договору № 1415 від 10.12.2020 у вигляді заборони на нерухоме майно (індексний номер рішення - 55621239 від 10.12.2020, номер запису про обтяження - 39630560);

Стягнути солідарно з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у сумі 16572,86 грн.

Заяви учасників процесу по суті справи.

Відповідачка ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала. 01.02.2022 надала відзив на позовну заяву (а.с. 107 119 т. 1), у якому із позовом не погодилася. Вважала, що прокурором не доведено, що квартира перебуває у комунальній власності. Позивач надав лише інформацію КП «Дніпровське МБТІ» та Департамента житлового господарства Дніпровської міської ради, але жодних доказів приналежності до комунальної власності не надав. При здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру державному реєстратору були подані: свідоцтво про право власності на житло від 22.05.2001, довідка КП «Дніпровське міжміське Бюро технічної інвентаризації» ДМР від 14.07.2020 № 1024, технічний паспорт квартири станом на 30.08.2018.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 22.05.2001 право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 . У довідці КП «Дніпровське міжміське Бюро технічної інвентаризації» ДМР від 14.07.2020 № 1024 зазначено, що станом на 31.12.2012 в матеріалах інвентаризаційної справи містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 (ПІБ надано російською мовою згідно правовстановлюючого документа), на підставі свідоцтва про право власності від 22.05.2001, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, та зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР 28.05.2001 записано в реєстрову книгу № 459п за реєстровим № 790-62.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.07.2020 № 53259026 надано самими позивачем. Дії приватного нотаріуса Бондара M.О. як державного реєстратора прав на нерухоме майно не оскаржувались, не визнані протиправними, що вказує на законність державної реєстрації за ОСОБА_2 .

До матеріалів справи позивач надав довідку КП «ДМБТІ» від 06.10.2021 № 13397, відповідно до якої право власності на квартиру за ОСОБА_2 не реєструвалось. Тобто існують дві довідки КП «ДМБТІ» щодо спірної квартири. Так, довідкою від 14.07.2020 № 1024 КП «ДМБТІ» підтверджується факт державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , а відповідно до довідки КП «ДМБТІ» від 06.10.2021 за № 13397 право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не реєструвалось. Ці документи є суперечливими і не можуть підтверджувати або спростовувати факт реєстрації права власності на квартиру.

Також не надано доказів проведення кримінального розслідування щодо підробки документів - свідоцтва від 22.05.2001, довідки КП «ДМБТІ» від 14.07.2020 № 1024 та довідки КП «ДМБТІ» від 06.10.2021 № 13397, відсутній вирок суду, яким встановлено факт підробки відповідних документів, не проведена жодна експертиза по факту підроблення документів.

Вважала, що позивач не довів відсутність волі власника на вибуття квартири з володіння, надавши лише листи Департаменту житлового господарства, які не підтверджують наявність у міської ради права власності на спірну квартиру, а також відсутність волі Дніпровської міської ради на її вибуття з її володіння.

Належними та допустимими доказами для встановлення вказаних обставин мають бути відповідні рішення міської ради або іншого органу місцевого самоврядування про передачу житлового будинку в комунальну власність, первинні документи, що регулювали роботу Департаменту житлового господарства стосовно питань приватизації майна в період видачі спірного Свідоцтва. Натомість копія реєстраційного посвідчення від 08.06.1990, в якому зазначено, що будинок АДРЕСА_2 належить місцевим радам не містить однозначні дані про дім де знаходиться спірна квартира, у реєстраційному посвідчені відсутня інформація про місто, в якому знаходиться будинок. Також власником будинку, згідно реєстраційного посвідчення, є місцеві ради, тобто не визначено, яка саме місцева рада (міська, районна, яка саме районна у місті; обласна тощо) є власником будинку АДРЕСА_2 .

Вважав, що ОСОБА_1 добросовісно набула квартиру, що унеможливлює її витребування. Натомість витребування становитиме безпосереднє втручання держави в право на мирне володіння майном, позбавлення права власності, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини за основоположних свобод.

Квартира відплатна придбана ОСОБА_1 на підставі нотаріально досвідченого договору купівлі-продажу від 29.10.2020 з проведенням державної реєстрація права власності. До підписання договору ОСОБА_1 повністю проведені розрахунки з продавцем ОСОБА_4 та сплачено вартість квартири зазначену в п. 3 договору купівлі-продажу в розмірі 575 190 грн. Отже, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набуто ОСОБА_1 на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочину купівлі-продажу.

При укладенні договору купівлі-продажу у відповідачки не було сумнівів у тому, що продавець має право на відчуження квартири, ОСОБА_1 було вжито усіх розумних заходів, виявлена обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Було перевірено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру зареєстроване на ім`я ОСОБА_4 , в реєстрі був відсутній запис про судовий спір відносно цього майна або наявність інших заборон та/або обтяжень. Державним реєстратором не виявлено порушень норм чинного законодавства та встановлено під час перевірки документів, даних, які містяться в Державних реєстрах.

Отже, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Просила у задоволені позову відмовити.

Прокурим надана 17.02.2022 відповідь на відзив (а.с. 177 - 184 т. 1), у якій прокурор вказував на належність квартири до комунальної власності. Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР 1963 в редакції станом на 1990 рік право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність виступала в таких формах: приватна, колективна та державна. Колективною власністю визначалися засоби виробництва та інше майно, необхідне для здійснення статутних завдань колгоспів та інших кооперативних організацій (ст. 95 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до ст. 100 ЦК УРСР 1963 року в особистій власності громадян могли бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок та трудові заощадження.

Водночас згідно з положеннями ст. 90 ЦК УРСР 1963 року державі належали основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільскому господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

Статтею 31 Закону України «Про власність» 07.02.1991 року здійснено розподіл державної власності на загальнодержавну (республіканську) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність).

В свою чергу ст. 35 Закону України «Про власність» до об`єктів комунальної власності віднесено державний житловий фонд та об`єкти житлово-комунального господарства відповідних місцевих рад та утворюваних ними органів.

В подальшому на підставі постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно- територіальних одиниць (комунальною) власністю» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Зокрема, до вказаного переліку включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно- будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 «О комунальной собственности Днепропетровского городского совета народних депутатов» затверджено перелік об`єктів комунальної власності Дніпропетровської міської ради, зокрема, до вказаного переліку включено житлові будинки, нежитловий фонд, виробничо-ремонтну базу, машини та устаткування, транспорт та інші транспортні засоби, обладнання, техніку та благоустрій Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного об`єднання Жовтневого району.

Житловий будинок АДРЕСА_2 відповідно до діючого на той час законодавства, зокрема, положень ст. 90 ЦК УРСР 1963 року, був державною власністю, а в 1991 році в силу положень ст. 35 Закону України «Про власність» та постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 в повному обсязі прийнятий до комунальної власності Дніпропетровської міської ради народних депутатів та належить до комунальної власності територіальної громади міста на підставі рішення виконавчого комітету №438 від 24.04.1990 про що КП «ДМБТІ» видано реєстраційне посвідчення від 08.06.1990 та зроблено запис у реєстрову книгу № 22 за реєстровим № 1098.

Стосовно наявності довідки КП ДМБТІ ДМР від 14.07.2020 №1024 щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 . Так, відповідно до відповіді КП «Дніпровське МЕТІ» Дніпровської міської ради №1341 від 03.02.2022, станом на 31.12.2012, технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 не проводилась. Будь якого документу за параметрами вихідної кореспонденції №10241 від 14.07.2020 на запит громадянина ОСОБА_2 , щодо наявностей відомостей про право власності за адресою: АДРЕСА_3 за гр. ОСОБА_2 - КП ДМБТІ ДМР не надходив. Запит за вхідним №15/07401 від 03.07.2020 до КП ДМБТІ ДМР не надходив.

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000713 від 04.09.2021, встановлено обставини, що вказують на заволодіння невстановленими особами комунальним майном - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом обману, вчиненого у великих розмірах, і використанням завідомо підроблених документів з метою набуття речових прав на майно, про що 02.02.2022 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінального провадження №0000016 за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Наполягав на задоволенні позову.

26.04.2024 представником Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надати надані письмові пояснення про те, що представником управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР здійснений вихід за адресою: АДРЕСА_3 , але до квартири не вдалося потрапити. 14.03.2024 до адміністрації надійшла, заява адвоката Донця В.В., в якій зазначено, що ОСОБА_1 доглядає за хворою матір`ю, яка потребує післяопераційного догляду і знаходиться за місцем, свого мешкання у місті Покров.

Також органом опіки повідомлено, що адміністрації Соборного району не надходило ніяких звернень з питання порушення прав малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З матеріалів справи видно, що дитина народилася вже після відкриття цивільної справи, яка слухається з 2021 року. Просив прийняти рішення суду в межах чинного законодавства України, не порушуючи прав малолітньої ОСОБА_5 (а.с. 171 т. 3).

Рух справи.

Ухвалою судді Наумової О.С. від 30.12.2021 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 105, т. 1).

Ухвалою судді від 30.12.2021 забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_6 та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо спірної квартири, у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта (а.с. 100 103 т. 1).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.10.2022 апеляційну скаргу на ухвалу суду про забезпечення позову повернуто.

Підготовче засідання у справі закрите 10.08.2022 і справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 212, т. 1).

Ухвалою суду від 02.11.2022, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачки залучено орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (а.с. 231-233 т. 1).

Ухвалою суду від 09.03.2023 витребувано докази від Департамента житлового господарства Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, Головного слідчого управління Національної поліції у м. Києві, Дніпропетровської обласної прокуратури, Відділення поліції №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 140 142 т. 2).

Ухвалою суду від 07.11.2023 витребувано докази повторно від Головного слідчого управління Національної поліції у м. Києві (а.с. 84 86 т. 3).

Ухвалою суду від 01.02.2024 зобов`язано орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надати заяву по суті - письмові пояснення (а.с. 118 т. 3).

Ухвалою суду від 22.04.2024 витребувано докази за ініціативою суду від Київської міської прокуратури (а.с. 167 168 т. 3).

Прокурор Бурлаченко О.Л., представника позивача Ярличенка І.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 , її представник адвокат Донець В.В. у судовому засідання проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи буди неодноразово судом повідомлені належним чином.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно реєстраційного посвідчення на домоволодіння від 08.06.1990, Дніпропетровським МБТВ засвідчено, що будинок АДРЕСА_2 належить місцевим радам на підставі рішення виконавчого комітету № 438 від 24.04.1990, про що зроблено запис у реєстрову книгу № 22 за реєстровим № 1098 (а.с. 35 т. 1)

Згідно з наданим на запит прокурора листом КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 06.10.2021 № 13397, технічна інвентаризація квартири АДРЕСА_1 не проводилась, реєстрація права власності за ОСОБА_2 чи за іншою особою не здійснювалась. Згідно інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 належить до комунальної власності територіальної громади міста на підставі рішення виконавчого комітету № 438 від 24.04.1990, про що КП «ДМБТІ» видано реєстраційне посвідчення від 08.06.1990 та зроблено запис у реєстрову книгу № 22 за реєстровим № 1098. В реєстровій книзі № 459п за реєстровим № 790-62 відсутній запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за будь-якою особою (а.с. 34 т. 1).

Відповідно до наданого на запит прокурора листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 27.09.2020 № 3/12-440, квартира АДРЕСА_1 у приватну власність не передавалась та розпорядження органу приватизації відносно вказаної квартири не приймалось (а.с. 31 т. 1).

На запит представника відповідачки листом КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 07.11.2022 повідомлено, що станом на 31.12.2012 державна реєстрація права власності на квартиру по АДРЕСА_3 , КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась. Житловий будинок по АДРЕСА_4 , в який увійшла квартира АДРЕСА_5 , зареєстрований за Місцевою радою на підставі рішення виконкому від 24.04.1990р. за № 438, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 22 за реєстровим № 1098 (а.с. 52 т. 1).

Встановлено з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 28.12.2021, що 23.07.2020 приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бондарем М.О. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого чайна - 101). Підставою зазначені: заява ОСОБА_2 від 21.07.2020 № 40580715, свідоцтва про право власності на житло від 22.05.2001, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 2/107-01 від 22.05.2001 (а.с. 41 - 44 т. 1).

Прокурором до позову надано копії матеріалів реєстраційної справи по об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101, у якій наявна копія Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_2 Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 22.05.2001 згідно з розпорядженням № 2/107-01 від 22.05.2001, зареєстроване у реєстровій книзі № 459п, реєстровий № 790-62 (а.с. 48-49 т. 1).

Також у реєстраційній справі наявна заява ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру від 21.07.2020, рішення про державну реєстрацію приватного нотаріуса Бондара М.О. (а.с. 95 96 т. 1).

Встановлено, що тим же приватним нотаріусом Бондарем М.О. 03.08.2020 посвідчений договір іпотеки № 60, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 з повернення грошових коштів у сумі 300000 грн за договором позики від 03.08.2020, укладеного з ОСОБА_4 предметом іпотеки є вказана квартира (а.с. 55 60 т. 1). в

Через 8 днів тим же приватним нотаріусом Бондарем М.О. посвідчено укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 68 від 11.08.2020, за яким у власність ОСОБА_4 в рахунок виконання договору позики від 03.08.2020 та згідно іпотечного договору № 60 від 03.08.2020 передано цю квартиру (а.с. 61 63 т. 1) та проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с. 42 43 т. 1).

29.10.2020 між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу № 1541 від 29.10.2020, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Якубою Ю.А., предметом якого стала вказана квартира. Згідно із договором кварира продана за 5754190,00 грн згідно із оціночною вартістю ТОВ «Оціночна фірма «Монумент» (а.с. 64 65 т. 1).

Також встановлено, що у цей же день 29.10.2020 ОСОБА_1 здійснила продаж належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_6 загальною площею 34,3 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Агеєнко В.О. Згідно із договором купівлі-продажу квартира відчужена відповідачкою за 290400,00 грн (а.с. 33 т. 2).

Для придбання спірної квартири ОСОБА_1 09.10.2020 уклала договір про надання послуг покупцю нерухомості № 009 із ФОП ОСОБА_7 , предметом якого є надання комплекту послуг з придбання квартири по АДРЕСА_7 . Згідно із розділом 2 цього договору виконавець зобов`язаний надати замовнику повний обсяг консалтингових послуг для питань ринку нерухомості в місті Дніпрі та підготовка до придбаної об`єкта. Провести правовий аналіз правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності продавця потенційного об`єкта. Вартість послуги 1600 доларів США (а.с. 34 т. 2).

09.10.2020 сторона підписали акт приймання-передачі наданих послуг, яким засвідчили, що виконавцем надані консультації з усіх питань щодо стану ринку нерухомості в м. Дніпрі, підготовці до придбання об`єкта. Використані всі електронні бази даних, доступні підряднику, інші рекламно-інформаційні ресурси для пошуку найбільш вигідних для клієнта пропозицій. Підготована та організована перевірка потенційного об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 35 т. 1).

Згідно із відкритими даними з мережі інтернет ФОП ОСОБА_7 (код НОМЕР_1 ) має вид діяльності основний: 68.31 Агентства нерухомості. https://youcontrol.com.ua/catalog/fop_details/79926349/.

09.10.2020 ОСОБА_1 уклала письмовий попередній договір із ОСОБА_4 , визначивши в ньому вартість квартири у 896000, грн, що еквівалентно 32000 доларам США, сплативши попереднього 14000,00 грн., що еквівалентно 500 доларам США.

29.10.2020 ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 32000 долари США за відчужену квартиру, по АДРЕСА_7 , про що склав розписку (а.с. 37 т. 2).

У спірній квартирі відповідачка фактично проживає та зареєстрована з 09.11.2020, а з 31.01.2023 зареєстрована та проживає її малолітня донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована через три з половиною місяці після народження), що підтверджено актами про фактичне проживання голови ОСББ, довідкою про склад сім`ї, витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 150 154 т. 3) і не оспорюється учасниками справи.

Також відповідачка надала платіжні інструкції, з яких видно, що від самого придбання квартири і дотепер сплачує всі комунальні платежі (а.с. 7 250 т. 4, а.с. 1 19 т. 5).

Також надала фотографії стану квартири, з яких видно стан квартири на час її придбання та після ремонту, який вона зробила, облаштувала дитячу кімнату (а.с 34 35 т. 5).

Відповідачка надала повістки від слідчого УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_9 , якими її запрошено на допит у якості свідка на 20.11.2020, 23.11.2020 та на 24.11.2020 у кримінальному провадженні № 0000200 від 28.05.2020 (а.с. 38 т. 2).

Також відповідачка надала копію протоколу допиту, з якого видно, що 20.11.2020 ОСОБА_1 допитана слідчим УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_10 у кримінальному провадженні № 0000200 від 28.05.2020 у якості свідка. Під час допиту пояснила, що вона є власником квартири по АДРЕСА_7 , у ній зареєстрована та проживає, попереднім власником був ОСОБА_11 , хто раніше проживав у квартирі не знає, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не знає, про обставини приватизації квартири не знає. Пояснила, що вона в кінці вересня 2020 року звернулася до ріелтера ОСОБА_12 , який працює в ріелтерській фірмі по вул. Фабра, він надав інформацію про спірну квартиру, яка була без речей , вона оглянула квартиру. Квартира їй сподобалася. Через декілька днів в офісі оформила договір завдатку з ОСОБА_4 . Постім уклала у нотаріуса ОСОБА_13 договір купівлі-продажу, ОСОБА_4 передав їй ключі від квартири. В той же день вона вселилася в квартиру і проживає у ній до цього часу. (а.с. 39 44 т. 2).

Також встановлено, що 10.12.2020 між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 1415, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Вакуленко Є.О., за яким з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 10.12.2020, іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй на праві власності спірну квартиру матері ОСОБА_3 (а.с. 66 69 т. 1).

Того ж дня за рішенням приватного нотаріуса Вакуленко С.О. на підставі договору іпотеки № 1415 від 10.12.2020 зареєстровано заборону відчуження цієї квартири (а.с. 43 т. 1).

Щодо кримінального провадження.

На адвокатський запит листом від 03.11.2022 СУ ГУНП у м. Києві повідомлено, що у провадженні слідчого управління ГУНП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР № 0000200 від 28 травня 2020 року, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190. ч. 1 ст. 365-2, ч. 5 ст. 191 КК України. В даному кримінальному провадженні громадянка ОСОБА_1 немає ного процесуального статусу. Доручення в рамках вказаного кримінального провадження відповідно до вимог ст. 40 КК України оперативним підрозділам для проведення допиту в якості свідка ОСОБА_1 не надавалось. Досудове розслідування триває (а.с. 50 т. 2).

Аналогічна відповідь надана на ухвалу суду про витребування доказів (а.с. 70 т. 3).

Як видно із витягу з ЄРДР за №0000713 від 04.09.2021, встановлено обставини, що вказують на заволодіння невстановленими особами комунальним майном - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом обману, вчиненого у великих розмірах, і використанням завідомо підроблених документів з метою набуття речових прав на майно, про що 02.02.2022 внесено відомості до ЄРДР стосовно кримінального провадження №0000016 за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 188 т. 1).

Як встановлено із наданих прокурором доказів, кримінальне провадження № 0000016 від 02.02.2020 за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України триває. Зокрема з`ясовано, що згідно даних реєстру територіальної громади та картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб за адресою: АДРЕСА_3 була зареєстрована ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 03.07.1992 по 28.10.2020. Знята з реєстрації місця проживання у зв`язку з відчуженням нерухомого майна. Заяву на зняття її з реєстрації подано ОСОБА_4 . У кримінальному провадженні доручено встановити особу ОСОБА_2 , забезпечити його явку для проведення слідчих дій (а.с. 167 213 т. 2).

Як повідомлено прокурором під час розгляду справи, про жодне остаточне рішення у кримінальному провадженні щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_2 , інших осіб йому не відомо.

Судом перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, що відповідний вирок стосовно вчинення шахрайський дій щодо спірної квартири відсутній.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні надала такі пояснення.

Мала намір придбати більшу квартиру для себе. Перед цим продала свою однокімнатну. Для цього звернулася до ріелтора, якого знайшла на сайті «Олх», Виявилося, що вона вже зверталася до цього ріелтора ОСОБА_12 , у неї був його телефон. Це була ректорська агенція «Інвест-Дніпро», поруч з її роботою у ПриватБанку. З ріелтером ОСОБА_12 вони поїхали і подивилася сіпну квартиру, яка їй сподобалася. Квартира була без ремонту. Ріелтор пояснив, що слід сплатити завдаток. Ріелтор перевіряв документи, вона в нього питала, чи все добре з документами. Адже вона з невеликого міста. Ріелтор повідомив, що все гаразд, зареєстрованих осіб у квартирі немає, надав фото договору, перевірив сплату комунальних платежів. Критянин повідомив, що в їх агенції є юрист, він займається документами.

Відповідачка внесла завдаток 500 доларів США. Договір підписаний із ФОП ОСОБА_15 жінкою, яка була в офісі «Інвест-Дніпро», вона також була присутня при переданні завдатку.

Ріелтер знайшов нотаріуса. Той же ріелтор знайшов і покупців на її однокімнатну квартиру. Свою квартиру вона продавала з усіма речами, щоб отримати більше коштів за неї, забрала лише коробки з речами. За все ріелтору сплатила.

Для придбання квартири прибула до нотаріуса ОСОБА_13 , у якого також спитала, чи все добре з документами. У нотаріуса були здійснені розрахунки, був присутній і ріелтор ОСОБА_12 , нотаріус. Вони віддали ключі від квартири. Продавець сказав, що в нього є будинок, тому він продає квартиру. З продавцем вона бачилася двічі на передачі завдатку і на оформленні договору купівлі-продажу.

Після того відповідачка переїхала.

Потім через деякий час до неї додому приїхали працівники СБУ, показали посвідчення та почали питати про квартиру, чи є вона власником, казали, що з документами на квартиру проблема, що вона куплена за підробленими документами. Потім прийшли повторно, вручили їй повістку на допит, сказали, що вона має прибути на допит.

Коли вона прийшла на допит до СБУ (у м. Дніпрі), її допитував слідчий ОСОБА_16 , задавав питання, казав, що вона шахрайка, але вона пояснювала йому ситуацію, потім дав їй на підпис протокол. А через рік вона отримала судову повістку.

Пояснила, що у неї не було враження, що їй хочуть навмисно продати цю квартиру. Вони з ріелтором знімали відео квартири, їй здалося, що квартира була жила, там навіть була шафа з речами.

Після того, як виявилося, що з документами щось не так, то вона претензії до ріелтора офіційно не писала, але телефонувала, вони запросили її в офіс, сказали, що відповідальності за цю ситуацію не несуть і повернули кошти 1600 доларів США, що були сплачені за договором по пошуку квартири, і на цьому все.

Пояснила, що позичала у матері кошти на ремонт та на придбання техніки в сумі 500000 грн, бо квартира була у занедбаному стані (це приблизно 30 32 тис дол. на тоді), кошти ще не повернула, бо була у відпустці по догляду за дитиною, не працювала, зараз потрохи повертає, розписок немає, бо з мамою має довірливі стосунки. Строк дії договору позики до 10.02.2021, але в ньому вказано, що він буде пролонгованим. Договір уклала, оскільки для матері це значні кошти. Коли виплатить всю суму, то вони звернуться до нотаріуса.

Коли вже переоформлювала комунальні рахунки, виявилось, що насправді є заборгованість у розмірі 20000 грн, але за твердженням ОСОБА_12 заборгованості не було.

Пояснила, що коли вона купувала однокімнатну квартиру у 2018 році, то оформлювала іпотеку через банк, працівники банку самостійно все перевіряли. Наразі не скористалася їх порадами, бо вже з ними не працює.

На момент придбання спірної квартири вона вже спалила іпотеку у 2020 році, відкладала заробітну плату, щоб розрахуватися, ще допомагали батьки.

Вона повністю сплатила податок за укладання спірного договору.

На момент придбання спірної квартири вона працювала, мала накопичення від заробітної плати, допомагали батьки. Свою однокімнатну квартиру вона продала десь за 30 000 доларів США з технікою і речами, які там знаходилися, щоб виручити більше коштів, а спірну купила за 32000 долари США. Є розписка від ОСОБА_4 про отримання коштів.

2. Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Щодо представництва прокурором інтересів держави.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайновіта майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з ч. 4 ст. 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У справі, що переглядається, з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення звернувся в.о. керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Право прокурора на здійснення представництва в суді інтересів держави гарантовано ст. 131-1 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру». Особливості участі та статусу прокурора в цивільному процесі, а також порядок та підстави звернення прокурора до суду визначено ст.56 ЦПК України.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави всуді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Вказаним приписам кореспондують відповідні норми ЦПК України.

Так, згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення положень ч. 4 ст. 56 ЦПК України й абз. 1 ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з ч. 4. ст. 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу.

Так, п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України передбачено, що крім цього, заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) зазначено, що: «відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва. Якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, зазначене не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Крім того, ч. 4 ст. 57 ЦПК України встановлено, що навіть у випадку відмови органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду, прокурор не позбавлений права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів прокуратури, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

На виконання ч. 4 ст. 56 ЦПК України, абз. 1 ч. 3, абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви прокурор обґрунтував, на його думку, бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на його думку, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

Зокрема, прокурор вказав, що Дніпровською міською радою не вжито заходів для відновлення власних майнових прав, що порушує визначені Конституцією України та законодавством країни права та інтереси територіальної громади, у спільній власності якої перебуває спірне майно. Дніпровська міська рада, як власник комунального майна, та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, який відповідно до Положення, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 № 33/17, організує управління об`єктами житлового господарства комунальної власності територіальної громади міста, були обізнані про факт безпідставного проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , проте належних заходів, направлених на припинення порушень, що виникли внаслідок неналежної поведінки відповідачів, скасування незаконної державної реєстрації права власності та повернення об`єкта нерухомого майна у комунальну власність до цього часу не вжито.

Навів п. 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 про те, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи сільської ради про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене, прокурором встановлено наявність підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо представництва інтересів держави, з метою захисту та поновлення її інтересів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що прокурором цілком обґрунтуванні підстави звернення із цим позовом, спрямовані на захист інтересів держави, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для повернення позову на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Щодо суті

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства. Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Тлумачення ч. 5 ст. 12 ЦК України свідчить, що згідно з наведеною нормою добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про визнання такого правочину недійсним.

Добросовісність здійснення права завжди проявляється в поведінці особи - носія такого права, яка, знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, вжила доступні їй заходи для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2025 року у справі № 922/405/24 звернув увагу на те, що покупець як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при укладенні правочину. Набувач із великим ступенем зацікавленості повинен оцінювати обставини укладення правочину.

Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна, а також враховувати висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №233/4365/18.

За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Суд наголошує на тому, що 12.06.1997 набрав чинності Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який визначив право комунальної власності - як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Стаття 26 Закону визначила повноваження сільських, селищних, міських рад у тому числі щодо прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення; створення у разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення з іншими суб`єктами комунальної власності спільних проектів або спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій, визначення повноважень цих органів (служб).

Стаття 182 ЦК України у редакції з 2003 року передбачала обов`язкову реєстрацію право власності на нерухомі речі.

03.08.2004 набрав чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким передбачалося право державної реєстрації прав на нерухоме майно територіальної громади за заявою органу, уповноваженого управляти комунальним майном (стаття 4). Стаття 4 визначала, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України територіальних громад, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) речові права на чуже нерухоме майно: Право власності на будівлю, споруду, їх частину (квартиру, офісне приміщення тощо) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, якщо власники даної земельної ділянки та будівель, споруд, розташованих на ній, не поєднуються в одній особі.

Наказом Держбуду України від 24.05.2001 № 127, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за N 582/5773 (вже не чинна) було затверджено Інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, згідно із п. 1.4. якої технічну інвентаризацію новозбудованих (реконструйованих) та наявних об`єктів виконують за рахунок замовників комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації.

Отже з 2004 року існувало законодавче підґрунтя для технічної інвентаризації та реєстрації саме квартир, що перебували у комунальній власності, не будинків в цілому.

У даній справі підтверджено, що у квітні 1990 року місцевою радою прийняте рішення про те, що будинок АДРЕСА_2 належить місцевим радам і у червні 1990 року на будинок виготовлене реєстраційне посвідчення.

Дотепер квартира не була нікому не передана у порядку приватизації і не зареєстрована на праві комунальної власності за територіальною громадою міста.

Отже, не дивлячись на те, що закон закріпив обов`язок щодо реєстрації права волосності територіальних громади на нерухоме майно ще з 2003 року, до цього часу такий обов`язок міська рада не виконала.

Тому, говорячи про розумну обачність покупця, слід мати на увазі, що той мав законні сподівання розраховувати на те, що квартира, яка первинно була у комунальні власності буде зареєстрована за тривіальною громадою міста або ж передана у приватну власність із дотриманням прозорих законних процедур.

Як установлено у даній справі, майно не перебувало під обтяженням взагалі, що вказано самому договорі та видно з матеріалів справи. Спірному правочину передувала первинна реєстрація майна за ОСОБА_2 у порядку приватизації, він був одноосібним власником, неодружений. Потім було наступне відчуження за договором про задоволення вимог іпотекодержателя з ОСОБА_4 , що було підтверджено витягом із державного реєстру прав на нерухоме майно.

Верховий Суд у постанові від 12.06.2024 у справі № 910/20528/21 наголосив, що добросовісний набувач не може відповідати через порушення інших осіб, допущені в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а отже втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною і покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Під час розгляду справи встановлено, що жодного остаточного рішення у кримінальному провадженні щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_2 , інших осіб, винних у підробленні свідоцтва про право власності на житло і внесення недостовірних даних до державних реєстрів не встановлено, вироків стосовно вчинення шахрайський дій щодо спірної квартири не ухвалено.

Відповідачка для придбання майна звернулася до професійного рієлтера, який зобов`язався у договорі зробити правовий аналіз правовстановлюючих документів, квартиру придбала для себе, для чого продала іншу свою квартиру. Потім спірну квартиру нікому її не відчужила, проживає в ній з малолітньою дитиною, зробила ремонт та сплачує комунальні, тобто витратила кошти на облаштування цього майна.

У судовому засіданні відповідачка надала змістовні і детальні пояснення щодо обставин придбання квартири, які узгоджуються із матеріалами справи.

Відповідачка у протоколі допиту її у якості свідка у кримінальному провадженні № 0000200 від 28.05.2020 надала аналогічні пояснення щодо набуття квартири за власні кошти, за допомогою ріелтера, для власного проживання.

Отже, застосовуючи висновки Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , яка є кінцевим набувачем квартири, проявила достатню розумну обачність, покладаючись на дані з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не знала і не могла передбачити, що первинний документ про приватизацію виявиться підробленим, розраховувала на виконання обов`язку за договором рієлтером, який зобов`язався зробити правовий аналіз правовстановлюючих документів, отримавши за це кошти, а тому вважає її добросовісним набувачем, про що свідчить також її подальша поведінка щодо користування і проживання у квартирі.

Відповідно до статті 17 Закону Украйни «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) (справа про виділення земельної ділянки) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.

Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, щодо захисту права власності.

Перекладати тягар відповідальності на фізичних осіб, які обґрунтовано сподівалися на правомірність дій органу місцевого самоврядування, не відповідає засадам, закріпленим, як у Конституції України, так і в міжнародних актах з прав людини та прецедентній практиці ЄСПЛ, та тягне можливість зловживання своїми правами як органами державної влади та місцевого самоврядування, так і органами прокуратури, які вибірково звертаються з позовами до конкретних осіб, залишаючи поза увагою інших осіб, які у такий же спосіб, у той же час набули права власності на аналогічні земельні ділянки.

Крім того, при розгляді справ, стороною яких є фізичні особи та органи влади чи місцевого самоврядування, на захист прав яких виступає прокурор, який хоч і обґрунтовує своє звернення захистом прав держави чи певної спільноти, але фактичне розпорядження спірними матеріальними благами в кінцевому результаті отримують саме певні органи державної влади чи місцевого самоврядування, суд повинен забезпечити принцип рівності прав учасників. Таким забезпеченням і є вирішення питання щодо способу захисту як прав громади в особі ради, так і прав громадян, у яких фактично безоплатно вилучається майно для суспільних потреб, хоч порядок такого вилучення передбачений законом і провадиться на компенсаторній, сплатній основі.

Тому суд вважає, що відібрання квартири у відповідачки є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо застосування статей 388, 390 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-ІХ від 12 березня 2025 року, згідно з яким ст.390ЦК України доповнено ч. 5 наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Частину 4 статті 177 ЦПК України доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Статтю 265 ЦПК України доповнено частиною 14 такого змісту» «У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».

Відповідно до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У позові прокурор посилався на ч. 1 статті 388 ЦК України.

У судовому засідання прокурор наполягала на тому, що відповідачка є недобросовісним набувачем, не проявила обачність, а тому квартира підлягає витребуванню від неї як від недобросовісного набувача. Разом із тим, прокурор не змінював фактичні підстави позову у порядку, встановленому чинним процесуальним законодавством.

Суд наголошує, що ці підстави є різними.

Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), тобто коли набувач є недобросовісним. Тоді як стаття 388 ЦК України регулює право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Верховний Суд неодноразово наголошував, добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний же набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання правомірних приватно-правових засобів (зокрема, зміна цільового призначення, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту (див. постанову Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19).

За встановленими у даній справі обставинами спірна квартира перебувала у власності територіальної громади. Відповідачка не знала та не могла знати, що відчужувана їй квартира набута первісним приватним відчужувачем протиправно. Відповідачка не перебувала у злочинній змові із продавцями, не була поєднала з ними умислом на вибуття квартири із власності територіальної громади, не набувала її безоплатно і не відчужила якомога скоріше комусь іншому, щоб уникнути негативних для наслідків та учинити шахрайство стосовно інших потерпілих, фактично сама є потерпілою від протиправних дій щодо квартири.

А тому суд кваліфікує дії відповідачки з набуття майна як добросовісні.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-ІХ від 12 березня 2025 року, який набрав чинності 09 квітня 2025року цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його публікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

З системного аналізу норм даного закону і його прикінцевих, і перехідних положень можна дійти висновку, що якщо положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, тобто норми ст. 390 ЦК України.

Тому суд відхиляє доводи прокурора у судовому засіданні про те, що відповідач є недобросовісним набувачем та констатує, що остання є добросовісним набувачем, що перевірено судом та зазначав прокурор у позові, а отже на неї розповсюджуватися норми закону компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування як добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Разом із тим, на час переходу суд до стадії ухвалення судового рішення ані прокурор ані позивачем не вирішене питання про внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, станом на дату подання позовної заяви, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вимога прокурора про скасування державної реєстрації спірного майна за ОСОБА_2 не є належним способом захисту права.

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц

Щодо визнання недійсним договору іпотеки та скасування обтяження.

Прокурор посилається на те, що квартира не може бути предметом іпотеки в силу приписів статті 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки набута протиправно і не належить відповідачці. На думку прокурора договір іпотеки є недійсним в силу приписів статі 215 ЦК України, хоч прокурором і не надана кваліфікація недійсності правочину за відповідною частиною статті 203 ЦК України.

Водночас, відповідачка визнана судом доброчесним набувачем та у задоволенні вимоги прокурора про витребування у неї квартири відмовлено. Відтак, відповідачка залишається власником спірного майна, а тому похідна вимога про визнання іпотеки недійсною, яка ґрунтується на доводах про неналежність предмету іпотеки на праві власності відповідачці суперечить дійним обставинам справи. Правовідносини, що випливають із договору іпотеки не порушують права власності територіальної громади на спірне майно. Тому у задоволенні цієї вимоги також слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Щодо судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати у вигляд сплаченого судового збору з відповідачів не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (треті особи ОСОБА_4 , орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна на користь територіальної громади, визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації обтяжень відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складений 22 серпня 2025 року.

Суддя О.С. Наумова