КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9190/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ощепкової Валентини Ігорівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року (суддя Левицька Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

у жовтні 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного з відповідачем.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 20 липня 2007 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім`ї, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1633. Під час перебування у шлюбі в них народилось донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка посилалась на те, що з серпня 2022 року вона разом з донькою проживає за кордоном. З листопада 2022 року до грудня 2023 року відбувались систематичні зради відповідача з іншою жінкою та спроба спільного життя з тією жінкою, хоча відповідач і намагався приховати даний факт. З грудня 2023 року відповідач проживав з нею та донькою, однак у період їх спільного проживання відносини між ними погіршились, вони не могли прийти до порозуміння, у них сформувались різні погляди на сімейне життя, почуття любові та поваги було втрачено, у зв`язку з чим з серпня 2024 року вони почали проживати окремо, шлюбні відносини між ними зовсім припинились.

Позивачка вважала, що подальше збереження шлюбу є неможливим.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ощепкова В.І. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Представник позивачки зазначає, що у 2014 році донька сторін отримала статус дитини з інвалідністю, а у серпні 2022 року, при продовженні терміну інвалідності доньки, позивачка передала право на опікунство своєму чоловіку, аби той мав підставу не проходити військову службу. У липні 2022 року сторони прийняли рішення вивезти дитину за кордон, щоб забезпечити їй стабільне навчання, спокій та мінімізувати стрес, у зв`язку з чим позивачка звільнилась з роботи та виїхала з донькою до Англії, а відповідач залишився в Києві, щоб працювати та надавати сім`ї матеріальну підтримку. Коли позивачка з донькою вперше повернулись до Києва у жовтні 2023 року, поведінка відповідача кардинально змінилась, він став відчуженим, уникав спілкування, проявляв агресію, однак у грудні 2023 року він також звільнився з роботи та поїхав разом з сім`єю в Англію. Однак після цього його поведінка залишилась бути відстороненою та агресивною, він відкрито заявляв про своє небажання бути частиною їх сім`ї, у березні 2024 року зняв обручку, зазначивши, що не бажає її більше носити, зареєструвався на сайті знайомств та зізнався у подружніх зрадах та почуттях до іншої жінки, якій він робив коштовні подарунки. При цьому, відповідач намагався завдати позивачці морального болю та приниження, погрожував позивачці, використовуючи ненормативну лексику, вдавався до насильницьких дій, вчиняючи домашнє насильство, в тому числі і сексуальне. Також, відповідач агресивно поводився і по відношенню до доньки, кричав на неї, принижував, тиснув морально, допускав іншу некоректну поведінку в її присутності, після того, як відповідач почав проживати окремо, з донькою майже не контактує, будь-якої допомоги не надає.

Представник позивачки вважає, що суд першої інстанції безпідставно не надав оцінки тому, що відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Суд першої інстанції не врахував, що відповідач був записаний опікуном доньки лише з жовтня 2022 року, щоб він не був призваний на військову службу за мобілізацією та мав змогу виїздити за межі України. При цьому, відповідач дитиною не цікавиться, дитина перебуває на повному утриманні позивачки, яка працює в Англії.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Ощепкової В.І., які апеляційну скаргу підтримали, представника відповідача - адвоката Моценко О.В., який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що викладені в ній обставини не визнає, але проти розірвання шлюбу не заперечує, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 20 липня 2007 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім`ї.

Сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розірвання шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та інтересам їх малолітньої дитини, яка має онкологічну хворобу та є дитиною з інвалідністю до 18 років, як наслідок, розірвання шлюбу може призвести до посилення вказаної хвороби дитини.

Також суд зазначив про відсутність доказів, що шлюб носить формальний характер, тому шлюб сторін необхідно зберегти.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя визначено статтею 112 СК України.

Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з

них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у судових засідань не заперечував проти задоволення позову, не виявляючи бажання зберегти шлюб та продовжити сімейні стосунки з позивачкою.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частина четверта статті 206 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Разом з цим, рішення суду першої інстанції не містить обґрунтування не прийняття судом визнання позову відповідачем. Також у рішенні не зазначено, якому закону суперечить визнання позову відповідачем та чиї права при цьому порушуються.

Висновок суду першої інстанції, що розірвання шлюбу сторін призведе до порушення прав та інтересів малолітньої доньки сторін, та суперечить її інтересам, належним чином не обґрунтований.

Судом встановлено, що між сторонами не існує спору з приводу утримання доньки.

У позовній заяві зазначено, що між сторонами досягнута усна домовленість про те, що спільна дитина буде проживати з позивачкою, а батько - прийматиме участь у її вихованні.

Суд не врахував, що наявність малолітньої дитини не може бути єдиною підставою для збереження шлюбу сторін, які не бажають продовжувати шлюбні відносини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що розірвання шлюбу між сторонами суперечить їх інтересам та суперечитиме інтересам їх дочки.

Також матеріали справи не містять доказів, що розірвання шлюбу сторін може призвести до посилання хвороби дочки сторін.

За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що обидві сторони не бажають збереження шлюбу, проживають окремо, а відповідач не заперечував проти обставин, викладених у позовній заяві, як підстав для розірвання шлюбу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для подальшого збереження шлюбу сторін під час судового розгляду встановлено не було, а примушування сторін до шлюбу буде суперечити принципу добровільності шлюбу та порушуватиме принцип вільності особи у своїй гідності та правах, встановлений статтею 21 Конституції України, тобто буде суперечити інтересам сторін.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення

повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, порушенні норми процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Стаття 113 СК України визначає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

У позовній заяві позивачка зазначала про те, що вона не бажає відновлювати своє дошлюбне прізвище та після розірвання шлюбу хоче залишити прізвище « ОСОБА_4 », тому колегія суддів не вирішує питання про відновлення дошлюбного прізвища позивачки.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ощепкової Валентини Ігорівни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї 20 липня 2007 року, актовий запис № 1633, розірвати.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук