Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1260/25 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 63 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 274/1260/25 за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права на проживання та реєстрацію місця проживання,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у місті Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гуменюка О.В. звернувся з даним позовом, в якому просив визнати за позивачем право на проживання та реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди співвласника житла ОСОБА_2 .

Позов мотивував тим, що 15 вересня 2020 року мати позивача ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу стали власниками по 1/2 ідеальній частині, кожна, житлового будинку за вищевказаною адресою.

Цей будинок був придбаний ОСОБА_3 під час шлюбу із позивачем, що вказує на його спільну сумісну власність.

19 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Відділу з питань державної реєстрації Виконавчого комітету Бердичівської міської ради про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою, на що його дружина надала свою згоду.

Однак, 22 січня 2025 року у реєстрації місця проживання позивачу було відмовлено у зв`язку із відсутністю згоди іншого співвласника житлового будинку - ОСОБА_2 .

Зазначав, що ОСОБА_1 є членом сім`ї співвласників житлового будинку, його дружина - ОСОБА_3 надала згоду на реєстрацію місця проживання у вказаному житлі. Зголу його матері - ОСОБА_2 , отримати неможливо з огляду на те, що вона проживає у рф, де здійснює постійний догляд за своїм чоловіком, який визнаний недієздатним.

ОСОБА_4 на підставі довіреності від 17 квітня 2021 року уповноважувала ОСОБА_3 зареєструвати місце проживання позивача за вищезгаданою адресою, однак довіреність на даний час втратила чинність.

Вважає, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем його фактичного проживання суттєво обмежує реалізацію його прав, що гарантовані Конституцією України, зокрема права на свободу пересування, права на охорону здоров`я тощо, тому він звернувся до суду для захисту своїх житлових прав.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 квітня 2025 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивача просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги відповідають мотивам позовної заяви, які викладені вище.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судове засідання сторони не з`явились, від представника ОСОБА_1 адвоката Гуменюка О.В., представника Бердичівської міської ради та представника виконавчого комітету Бердичівської міської ради надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Враховуючи, що належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились, суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позу, суд першої інстанції виходив з того, що згода права на реєстрацію в будинку може бути надана виключно лише власником (співвласником) житла, що чітко передбачено чинним законодавством України. Відсутність такої згоди виключає право особи на здійснення такої реєстрації.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 вересня 2020 року № 2274, співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в розмірі 1/2 частки кожна (а.с.18 - 19).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є чоловіком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 18 лютого 2020 року (а.с.16).

Також, позивач є сином другого співвласника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 03 липня 1974 року (а.с.8).

ОСОБА_4 , є громадянкою російської федерації та проживає на її території, що підтверджується копією паспорта (а.с.9-12).

Відповідно до копії довіреності від 15 серпня 2020 року ОСОБА_5 уповноважувала Дукача Сергія Вікентійовича, придбати на її користь нерухоме майно, в тому числі житловий будинок (а.с.22).

Згідно копії довіреності від 18 квітня 2021 року серії АА № 1196341 ОСОБА_5 , уповноважувала ОСОБА_3 , бути її представником в закладах реєстрації проживання та перебування, з питань реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 на належній їй на праві власності частині вищевказаного житлового будинку. Проте строк дії довіреності закінчився 17 квітня 2022 року (а.с.23).

Відповідно до витягу з реєстру Бердичівської територіальної громади №2 024/015110553 від 19 грудня 2024 року ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

19 грудня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за вищезазначеною адресою.

22 січня 2025 року у реєстрації місця проживання відмовлено згідно підпункту 3 пункту 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затв. постановою КМУ від 07.02.2022 № 265 (зі змінами та доповненнями), п. 3 ч.1 ст. 12 Закону України " Про надання публічних (електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» - відсутня згода на реєстрацію усіх співвласників будинку (а.с.20-21).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника квартири член його сім`ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України, а саме: дружина наймача (власника), їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 1 статті 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

За змістом частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

З наведеного, можна дійти висновку, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (Постанова Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у справі № 731/34/17-ц, провадження № 61-24176св18).

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач є чоловіком ОСОБА_3 , яка є співвласником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частки, тому відповідно до вимог частини 1 статті 405 ЦК України, ОСОБА_1 , як член сім`ї співвласника будинку, має право користуватися цим житлом (право користування житловим приміщенням це право жити у такому приміщенні, користуватися комунальними послугами на законодавчих підставах).

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно положень частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять та позивачем не надані докази, яким саме чином відповідачі не визнають його право, як члена сім`ї співвласника житла - ОСОБА_3 , на проживання в даному будинку, не обґрунтовано яким саме чином і хто з відповідачів заперечує право позивача на проживання в будинку, частина якого належить його дружині.

Отже суд дійшов обґрунтованого висновку, що не встановлено порушення права позивача на проживання в будинку АДРЕСА_1 , та відмовив у задоволенні даної позовної вимоги за її безпідставністю.

Щодо вимоги про право на реєстрацію у спірному житлі колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (надалі Закон) та постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», якою затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), врегульовано відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Відповідно до статті 3 Закону декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Згідно частини 1 статті 5 Закону громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Пунктом 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) встановлено, що громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, встановлено, що протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності (частини 6 та 7 Закону).

Декларування місця проживання особи за декларацією про місце проживання, поданою такою особою в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (далі - електронна форма) здійснюється виключно зокрема у житлі приватної форми власності, за умови внесення відомостей про це житло до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частинами 5, 7, 8 статті 8 Закону визначено, що у разі якщо особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка надається в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг та зазначається в декларації про місце проживання під час її формування. Відомості, передбачені частиною другою цієї статті, згода власника (співвласників) житла не вимагаються у разі декларування місця проживання дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їхніх батьків або інших законних представників чи одного з них; декларування місця проживання в електронній формі здійснюється лише у житлі, відомості про яке внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; декларація про місце проживання в електронній формі може бути подана за ініціативою власника житла (уповноваженої особи житла), за умови надання в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг згоди особи, місце проживання якої декларується в цьому житлі.

За приписами частини 1 статті 9 Закону у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються: зокрема документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України) ( пункт 3 частини 1 статті 9 даного Закону).

Із положень частини 3 статті 9 Закону випливає, що у разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.

Частиною 1 статті 11 Закону визначено, що особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано / задекларовано в цьому житлі, не вимагається.

Пунктом 11 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) передбачено, що у разі коли особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису та відображається в декларації під час її формування. Згода власника (співвласників) житла не вимагається у разі декларування місця проживання дітей віком до 18 років за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їх батьків або інших законних представників чи одного з них.

Згідно пункту 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) встановлено, що для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає крім іншого документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них.

Таким чином, підставою для реєстрації місця проживання особи, яка не є власником житла, де має намір зареєструватися, є документи, які засвідчують право даної особи на проживання у цьому житлі передбачені п.35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання і документально оформлена згода на реєстрацію, надана власниками житла.

Як було зазначено вище, позивачем та його представником не надано доказів того, що відповідачі порушили його право на реєстрацію в даному будинку, оскільки відділ з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області правомірно відмовив у реєстрації місця проживання, діючи згідно чинного законодавства України, доказів того, що дії відділу суперечать нормам чинного законодавства матеріали справи не містять та такі не встановлені під час апеляційного перегляду справи, також, не надано доказів того, що відповідачка ОСОБА_4 порушила право позивача на реєстрацію в належному їй на праві спільної власності будинку.

Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 квітня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді