Справа № 346/1825/25
Провадження № 2/346/1369/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

головуючий суддя Сольський В.В.

за участю секретаря Біди Ю.Б.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Данильчука Н.Б.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Волошиної О.В.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Коломия в режимі відео конференції цивільну справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2025 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 10 000 грн, а також визначити місце проживання дитини ОСОБА_1 разом із нею.

Ухвалою судді від 29 квітня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено розгляду в загальному позовному провадженні.

09 травня 2025 року представник позивача адвокат Волошина О.В. подала клопотання про роз`єднання позовних вимог, передання справи за підсдністю та вжиття заходів відносно позивачки за зловживання процесуальними правами.

В підготовчому засіданні представник відповідача підтримала подане клопотання про роз`єднання позовних вимог, оскільки вони не є взаємопов`язані між собою, регулюються різними нормами права і вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу не залежить від вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини чи стягнення аліментів. Крім того строки розгляду вказаних позовних вимог є різними.

Також представник відповідача вказує, що позивачка постійно змінює місце проживання, про що вказує в позовній заяві, тому вражає, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не підтверджує місце реєстрації позивачки в АДРЕСА_1 , що на її думку виключає можливість розгляду позовної заяви Коломийським міськрайонний судом, виходячи із загальних правил підсудності визначених нормами ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 278 ЦПК України.

Тому представник відповідача просить роз`єднати позовні вимоги та відправити їх для розгляду за підсудністю, за місцем проживання відповідача.

Просить дії позивачки щодо об`єднання в одному позові позовних вимог визнати зловживанням своїми процесуальними правами.

Позивачка та її представник щодо клопотання про роз`єднання позовних вимог заперечили, вказавши, що при зверненні до суду із позовною заявою не порушено правила об`єднання позовних вимог, оскільки вони є похідними одна від одної і їх доцільно розглядати в одному провадженні.

Вивчивши матеріали позовної заяви, суд встановив таке.

Як убачається з пред`явленої позивачкою позовної заяви, нею заявлено позовні вимоги про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 19 ЦПК України для розгляду малозначних справ призначено спрощене позовне провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження. Справи про розірвання шлюбу є малозначними справами, як це закріплено положеннями п. 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, як це унормовано вимогами ст. 275 ЦПК України.

У свою чергу, згідно з положеннями п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Виходячи з наведеної норми цивільного процесуального законодавства позов про визначення місця проживання дитини в розумінні п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження, він підлягає розглядові в порядку загального позовного провадження.

Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 01 червня 2022 року у справі № 695/319/19, провадження № 61-7927св21, факт звернення з позовом та обрання особою певного способу відстоювання своїх інтересів в суді (зокрема, об`єднання в одному позові кількох не пов`язаних між собою вимог) не є недобросовісною поведінкою чи такою, що свідчить про зловживання процесуальними правами, а тому не може бути самостійною підставою для залишення позову без розгляду.

За правилами ч. 6 ст.188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 15 постанови від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи. У разі роз`єднання позовів підставою для провадження щодо вимог, виділених у самостійне провадження, є ухвала суду про роз`єднання позовів і копія пред`явленого позову з додатками.

Так, заявлені позивачкою вимоги не є однорідними чи похідними одна від одної, тобто, вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини не залежать від вирішення одна від одної. За характером правовідносин вказані вимоги є сімейними, однак вимоги за ними не випливають одна з одної, під час розгляду вказаних позовів дослідженню підлягають різні обставини та відповідні ним правовідносини. Крім того, розгляд позовних вимог про визначення проживання місця проживання дитини проводиться в порядку загального позовного провадження, а про розірвання шлюбу та стягнення аліментів -в порядку спрощеного позовного провадження.

Як дійшов висновку Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 01 червня 2022 року у справі № 695/319/19, провадження № 61-7927св21, у разі подання позивачем завідомо безпідставного позову у спорі, який має очевидно штучний характер, або у разі штучного об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи суд з метою виконання завдання цивільного судочинства вправі за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги та розглянути кожну з заявлених вимог окремо.

За таких обставин суд вважає, що розгляд позовних вимог позивача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини в одному провадженні ускладнить розгляд даної справи по суті, унеможливить розгляд справи у строки, визначені діючими нормами цивільного процесуального законодавства, а відтак, доходить висновку про необхідність роз`єднання позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 , у самостійні провадження, виділивши з даної справи вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів позаяк їх сумісний розгляд з вимогами про визначення місця проживання дитини, ускладнить вирішення справи.

За змістом ч. 7 ст. 188 ЦПК України про об`єднання справ в одне провадження, роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження суд постановляє ухвалу.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали цивільної справи враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог, з метою ефективного виконання завдань цивільного судочинства, суд доходить висновку що клопотання представника відповідача про роз`єднання позовних вимог підлягає до задоволення в частині, що стосується необхідності роз`єднання позовних вимог про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, виділивши вимоги в самостійні провадження.

Щодо клопотання в частині, вимог про передачу виділеної справи за підсудністю на розгляд іншого суду слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

У статті 31 ЦПК України визначено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Також відповідно до частини другої цієї ж статті позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Справи про визначення місця проживання дитини є справами позовного провадження, а тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності (відповідно до статті 27 ЦПК України) за місцем проживання відповідача. Якщо в одному позові вимоги про визначення місця проживання дитини (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 200/11563/18 (провадження № 61-7883св19).

На підтвердження місця свого проживання та проживання малолітньої дитини позивачка надала довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 січня 2025 року № 2616- та № 2616-, якими засвідчено фактичне місце проживання перебування позивачки та малолітньої дитини АДРЕСА_2 (а.с. 16-17).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі статтею 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Особи, які залишили або покинули своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації та стали на облік як внутрішньо переміщені особи можуть звертатися з позовами до судів за місцем фактичного проживання/перебування. Таким чином, якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО (внутрішньо переміщена особа), то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування (відповідний правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 607/5535/22, провадження № 61-17499св23).

Звернувшись із вказаним позовом до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області позивачка скористалася своїм правом обрати суд за місцем свого та своєї дочки перебування, що відповідає вимогам частин першої та другої статті 28 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 31 ЦПК України, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Тому оскільки у даній справі відкрито позовне провадження з додержанням встановлених правил підсудності, роз`єднання позовних вимог не створює обов`язку передавати справу за підсудністю до іншого суду.

Щодо визнання дій позивачки зловживанням процесуальними правами суд зазначає, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах(частина третя статті 13 ЦК України).

Тобто цивільне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Крім того, відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою (пункти 3 та 4 частини другої статті 44 ЦПК України).

Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок -добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на затягування розгляду справи, створення перешкод іншим учасникам процесу.

При цьому наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 08 грудня 2021 року в справі № 2-25/2006 (провадження № 61-14703св20).

Судом не встановлено обставин, передбачених нормами статті 44 ЦПК України, за яких суд може визнати указані дії позивачки зловживанням процесуальними правами.

Зокрема, позивачка скористалася своїм правом на звернення до суду. Факт звернення з позовом та обрання ОСОБА_1 певного способу відстоювання своїх інтересів в суді не є недобросовісною поведінкою чи такою, що свідчить про зловживання процесуальними правами.

Керуючись ст.188, 259-261 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача адвоката Волошиної О.В. про роз`єднання позовних вимог, передачу справи за підсудністю та вжиття відносно позивачки заходів за зловживання процесуальними правами, задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів, роз`єднати.

Виділити у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Виділити у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Передати роз`єднані матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду.

В решті частин клопотання відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя: Сольський В. В.