ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 серпня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/3096/24

Головуючий у першій інстанції - Пархомчук Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1180/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,-

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Служба у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області (далі по тексту - Служба у справах дітей), в якому просив:

- визнати протиправною відмову Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області про направлення ОСОБА_1 на навчання, як кандидата в опікуни;

- зобов`язати Службу у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області направити ОСОБА_1 на проходження курсу з питань виховання дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування до обласного центру соціальних служб, як кандидата в опікуни.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 31.10.2024 він звернувся з заявою до Служби у справах дітей про направлення його на навчання як кандидата в опікуни, проте 21.11.2024 отримав відповідь про відмову у направленні на проходження курсу з питань виховання дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування до обласного центру соціальних служб як кандидата в опікуни з посиланням на ст. 212, 244 СК України.

Уважав вищезазначену відмову безпідставною, оскільки його судимість відповідно до довідки погашена, а тому відповідно до положень ст. 89 КК України він є особою, яка не має судимості.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 30.04.2025 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, ухвалення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду суперечать загальному принципу та засадам зняття судимості, тягнуть для нього обмеження як засудженої особи, хоча за законом він є несудимою особою і не повинен мати будь-яких обмежень у зв`язку із з давнім засудженням.

Позивач зазначає, що врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань суперечить суті інституту припинення судимості та є неприпустимим, що підтверджено правовими висновками ВС у постанові від 17.09.2020 у справі №739/1140/18.

Звертає увагу суду на те, що він не перебував і не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога, як особа, яка має психічні захворювання внаслідок вживання наркотичних засобів.

Стверджує, що висновок суду першої інстанції про його неможливість бути опікуном суперечить самій суті інституту припинення судимості.

У відзиві на апеляційну скаргу Служба у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін як законне, обґрунтоване, ухвалене відповідно до норм чинного законодавства України.

Відповідач зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо факту наявності судимості, наявності обмежень, які випливають із суспільної значущості справи, а саме інтересів неповнолітньої дитини, що потребує бездоганної репутації опікуна, а також недоведеність обставин, що підтверджують належність заявника до осіб, які можуть бути призначені опікунами відповідно до ст. 212 СК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач по справі був засуджений вироком суду за вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 309 КК України, що входить до Розділу XIII КК України «Кримінальні правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення», і вказане кримінальне правопорушення входить до переліку, засудження за яке перешкоджає в будь-якому випадку позивачу отримати статус опікуна.

З висновком районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову апеляційний суд погоджується, але зазначеного суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції, 31.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області із заявою про направлення його на навчання як кандидата в опікуни.

21.11.2024 на адресу ОСОБА_1 . Службою у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області надіслано лист №01-10/317, яким остання повідомила позивача про те, що його питання розглянуто 12.11.2024 на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Корюківської міської ради, де було прийнято відповідне рішення, витяг якого додано до листа. Зазначено, що дане рішення він може оскаржити в судовому порядку (а.с. 7).

Згідно з витягом з протоколу №21 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Корюківської міської ради від 21.11.2024, який є додатком до вищезазначеного листа, було вирішено:

1. Не направляти на проходження курсу підготовки з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування до обласного центру соціальних служб, ОСОБА_1 як кандидата в опікуни.

2. Про результати розгляду звернення повідомити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Частиною першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною.

За положеннями статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Згідно зі статтею 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України.

Опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, які зловживають спиртними напоями, наркотичними засобами, особи, які позбавлені батьківських прав, а також особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу (стаття 244 СК України).

Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (далі - Порядок), який визначає механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини.

Відповідно до пункту 3 Порядку органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах (у разі утворення), селищних, сільських рад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей.

Для здійснення визначених законодавством повноважень щодо захисту прав дітей районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, міські, районні у містах (у разі утворення), селищні, сільські ради забезпечують утворення служб у справах дітей.

Служби у справах дітей районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, міських, районних у містах (у разі утворення), селищних, сільських рад (далі - служби у справах дітей) здійснюють:

безпосереднє ведення справ і координацію діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, а також стосовно здійснення передбачених законодавством заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей;

облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; дітей, які можуть бути усиновлені; дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які прибули з інших територій; усиновлених дітей, за умовами проживання та виховання яких здійснюється нагляд; дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах; дітей, влаштованих під опіку, піклування, у прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, сім`ї патронатних вихователів; дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів; потенційних опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів; кандидатів в усиновлювачі, патронатні вихователі та їх помічники; нерухомого майна дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, зокрема дітей, які до утворення служб у справах дітей міськими, районними у містах (у разі утворення), селищними, сільськими радами перебували на відповідному обліку в службах у справах дітей райдержадміністрацій;

приймання та опрацювання заяв і документів, передбачених цим Порядком. Заяви, передбачені цим Порядком, подаються заявниками у паперовій формі під час особистого прийому у службі у справах дітей, крім випадків, коли цим Порядком передбачено подання заяви в електронній формі через Єдиний державний вебпортал електронних послуг та інтегровані з ним інформаційні системи Мінсоцполітики, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування або в інший спосіб.

Особа, яка виявила бажання взяти на виховання в сім`ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування, звертається із заявою до служби у справах дітей за місцем свого проживання та подає перелік документів, визначених п. 40 Порядку.

Пунктом 40-2 Порядку передбачено, що служба у справах дітей протягом п`яти робочих днів після надходження електронної заяви або заяви у паперовій формі та всіх документів та/або відомостей, зазначених у пунктах40 і 40-1 цього Порядку, перевіряє документи щодо відповідності вимогам законодавства. Про результати перевірки документів служба у справах дітей інформує заявника в електронній формі з одночасним повідомленням за допомогою телефонного зв`язку.

За змістом п. 41-1 Порядку у разі відповідності наданих документів/відомостей та умов проживання заявника вимогам законодавства працівник служби у справах дітей подає до обласного, Київського міського центру соціальних служб електронний запит щодо проходження заявником курсу підготовки з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Обласний, Київський міський центр соціальних служб протягом трьох робочих днів інформує службу у справах дітей про наявні можливості та найближчі дати навчання, про що працівник служби у справах дітей повідомляє заявнику або заявникам та надає направлення в електронній або паперовій формі на проходження курсу підготовки з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, із зазначенням закладу, установи чи організації, що буде проводити навчання.

Пунктом 1.3. Правил опіки та піклування, що затверджені наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України №34/166/131/88 від 26 травня 1999 року (далі -Правила), визначено, що органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні

адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах,

сільських, селищних рад.

Рішення органів опіки і піклування про призначення чи

звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх

обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути

оскаржені в установленому законом порядку (п. 1.8. Правил).

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 просив визнати протиправною відмову Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області про направлення його на навчання як кандидата в опікуни та зобов`язати останню направити його на проходження курсу з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування до обласного центру соціальних служб як кандидата в опікуни.

Як вбачається з матеріалів справи Служба у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області листом від 21.11.2024 за №01-10/317 лише повідомила ОСОБА_1 про результати розгляду його питання про направлення на навчання як кандидата в опікуни на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Корюківської міської ради, де було прийнято відповідне рішення.

Рішення про відмову направити ОСОБА_1 як кандидата в опікуни на проходження курсу підготовки з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування до обласного центру соціальних служб, яке є чинним та неоспореним, приймалось саме на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Корюківської міської ради та оформлене протоколом №21 від 21.11.2024, а не Службою у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області.

Лист Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області від 21.11.2024 за №01-10/317 не може бути розцінений апеляційним судом як відмова відповідача - Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області у направленні ОСОБА_1 на навчання.

З огляду на викладене, підстави для визнання протиправною відмови Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області про направлення ОСОБА_1 на навчання як кандидата в опікуни відсутні.

Також відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача направити ОСОБА_1 на проходження курсу з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування до обласного центру соціальних служб як кандидата в опікуни за наявності чинного рішення Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Корюківської міської ради, оформленого протоколом №21 від 21.11.2024.

Крім того, питання направлення кандидата на проходження курсу підготовки з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування в силу приписів п. 41-1 Порядку вирішується лише після подання службою у справах дітей до обласного центру соціальних служб електронного запиту щодо проходження заявником курсу підготовки з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та отримання від обласного центру соціальних служб інформації службою у справах дітей про наявні можливості та найближчі дати навчання.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що районний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Корюківської міської ради Чернігівської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, проте помилився щодо мотивів такого рішення.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються наявності підстав для отримання ОСОБА_1 статусу опікуна, за встановлених вище обставин, зокрема неоспорення рішення Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Корюківської міської ради, оформленого протоколом №21 від 21.11.2024, не підлягають перевірці та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову.

Ураховуючи зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення районного суду зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2025 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко