ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/554/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/1338/24 Категорія: 301030000 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Карпенко О.В.

секретар: Дмитренко В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Житлово-будівельний кооператив «Резиденція Черкаси 1», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

особи, що подають апеляційні скарги ОСОБА_4 , представник ОСОБА_2 адвокат Бердник Віталій Вікторович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_4 , представника ОСОБА_2 адвоката Бердника Віталія Вікторовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 січня 2025 року, суддя Токова С.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Резиденція Черкаси 1», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення речового права на майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір, укладений між ОСОБА_2 , Житлово-будівельним кооперативом «Резиденція Черкаси 1» та ОСОБА_3 від 14 липня 2021 року про заміну сторони у договорі № 32.01.1.036 «Про сплату пайових внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1» від 23.11.2015; визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 2636, укладений 25.11.2021 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю., згідно якого ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61847904 від 25.11.2021 15:23:32 прийняте приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю. про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинити речове право ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 101, яке здійснено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61847904 від 25.11.2021 15:23:32 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю.; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивував тим, що 23 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ЖБК «Резиденція Черкаси», в інтересах сім`ї, укладено договір №32.01.1.036 «Про сплату внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1» на дольову участь у будівництві об`єкту нерухомості - квартири АДРЕСА_2 та внесено пайовий внесок на суму 609 280,00 гривень за вказаним договором, який було повністю сплачено.

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 04 грудня 2018року (справа №712/13236/18) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

В порядку поділу спільного майна подружжя позивачу рішенням суду виділено у власність та визнано право власності, зокрема, на пайовий внесок на суму 609 280 гривень за договором №32.01.1.036 від 23.11.2015.

Маючи намір зареєструвати своє право власності на квартиру АДРЕСА_3 , позивач звернувся до ЖБК «Резиденція Черкаси 1» та державного реєстратора. В усній формі йому було відмовлено в проведенні реєстрації, так як право власності на квартиру зареєстроване на іншу особу ОСОБА_4 .

Наголошуючи на тому, що ОСОБА_2 вчинила правочин, під час судового спору про поділ спільного майна, щодо відчуження спільного майна подружжя, без згоди другого з подружжя, позивач вказував це як підставу для визнання такого договору недійсним.

Крім того, в подальшому на підставі договору купівлі-продажу квартири, спірну квартиру було відчужено останньому набувачу ОСОБА_4 . Вказаний договір, на думку позивача, також є недійсним, оскільки укладений на підставі недійсного попереднього правочину і незаконної реєстрації права власності.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 січня 2025 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір, укладений між ОСОБА_2 , Житлово-будівельним кооперативом «Резиденція Черкаси 1» та ОСОБА_3 від 14 липня 2021 року про заміну сторони у договорі №32.01.1.036 «Про сплату пайових внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1» від 23.11.2015.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 2636, укладений 25.11.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю., згідно якого ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_3 квартиру.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61847904 від 25.11.2021 15:23:32 прийняте приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю. про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Припинено речове право ОСОБА_4 на квартиру, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 101, яке здійснено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61847904 від 25.11.2021 15:23:32 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи таке рішення суд мотивував тим, що договір про заміну сторони у договорі «Про сплату пайових внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений всупереч вимог ч.3 ст. 65 СК України без згоди позивача на укладення цієї угоди, що є підставою для визнання його недійсним. З огляду на недійсність цього договору, суд визнав недійсним наступний правочин, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , скасував державну реєстрацію на нерухоме майно, яка проведена на підставі недійсного правочину та речове право ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Суд виснував, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею, а тому позивач має право на витребування у ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 за правилами статті 388 ЦК України, тобто задоволення віндикаційного позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 адвокат Бердник В.В., подали апеляційні скарги.

ОСОБА_4 просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення постановлене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю позивачем обставин, що мають суттєве значення для справи, які суд визнав доведеними.

Вказує, що суд не повідомляв її про розгляд справи, а позовну заяву з додатками вона отримала в канцелярії суду разом з рішенням суду від 22.01.2025. Тобто, на переконання скаржника, суд позбавив її можливості реалізувати своє право на захист своїх інтересів як відповідача у справі.

Суд не з`ясував, який обсяг прав набув за рішенням суду про розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_1 , оскільки пайовий внесок на суму 609 280 грн та право власності на квартиру не є тотожними поняттями. На день ухвалення рішення про розподіл спільного майна подружжя, такого об`єкту як пайовий внесок на суму 609 280 грн не існувало, а існувало окреме індивідуально визначене майно - квартира.

Звертає увагу, що позивач та ОСОБА_2 на момент ухвалення рішення суду про розподіл спільного майна подружжя були обізнані з тим, що будівництво квартири завершено, оскільки останнє вимагало дофінансування, у зв`язку з чим ОСОБА_2 у 2020 році зверталася до ОСОБА_1 .

Скаржник наголошує, що суд повинен був надати належну оцінку наявності у ОСОБА_2 , з огляду на умови договору від 23.11.2015 та відсутність арештів, права укласти 14.07.2021 із ЖБК «Резиденція Черкаси 1» та ОСОБА_3 договір про заміну сторони в Договорі «Про сплату пайових внесків».

На переконання скаржника, суд при вирішенні питання про витребування спірного майна, мав перевірити добросовісність набувача майна.

Адвокат Бердник В.В., який представляє інтереси ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, і вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що при відступленні ОСОБА_2 майнових прав на квартиру за договором від 14.07.2021, пайовий внесок у ЖБК «Резиденція Черкаси 1» складав 688 775 грн. Натомість, за ОСОБА_1 рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.03.2022 визнано право власності на пайовий внесок в сумі 609 280 грн.

Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Адвокат звертає увагу колегії суддів, що на час відступлення ОСОБА_2 майнових прав та розгляду справи про поділ майна подружжя, жодних заборон на їх відчуження не було, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 не звертався з позовом про скасування або зміну Договору про збільшення пайових внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1».

На думку скаржника, ОСОБА_1 , встановивши, що на час винесення рішення суду про поділ спільного майна подружжя, такий об`єкт речового права як пайовий внесок вже не існував, мав звернутись із заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, оскільки вони існували на час прийняття рішення судом, але не були відомі ні суду, ні позивачу.

Скаржник вважає, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки за обставин справи, належним способом захисту є компенсація суми пайового внеску, виділеного позивачу за рішенням суду.

Судом не встановлено такої обставини, як обізнаність набувача майнових прав ОСОБА_3 про факт шлюбних відносин та відсутність згоди чоловіка, а також був договір оплатним або безоплатним.

Мотивуючи апеляційні вимоги, скаржник вказує, що суд при прийнятті рішення не врахував, що пайовий внесок на суму 609 280 грн, право власності на який визнано рішенням суду за ОСОБА_1 не існує, оскільки пайовий внесок був збільшений до 688 775 грн, далі майнове право у формі пайового внеску було змінено ОСОБА_3 шляхом державної реєстрації права власності на квартиру, і ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу укладеним з ОСОБА_3 набула у власність квартиру, а не пайовий внесок.

Крім того, правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати ВС від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, на який послався в рішенні суд, є неактуальним, оскільки ВП ВС відступила від нього у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18.

Відповідно до висновків, сформульованих у постановах ВП ВС, на які вказує скаржник (від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 , від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16), за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Отже, ОСОБА_4 як добросовісна набувач, не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на спірну квартиру, або про наявність на неї прав третіх осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу адвоката Бердника В.В., представник ОСОБА_1 адвокат Топор І.О., вказує, що ОСОБА_2 має право оскаржувати рішення суду першої інстанції лише в частині прав, які її стосуються.

Адвокат зазначає, що будь-яких документів про збільшення пайового внеску на момент ухвалення рішення суду про поділ спільного майна подружжя не існувало, та вони були сфабриковані пізніше, щоб уникнути поділу майна. Вказує, що оригінал договору про пайову участь знаходиться у його довірителя до цього часу, і він його нікому не надавав, а ОСОБА_2 та ЖБК «Резиденція Черкаси 1» зробили новий договір і в подальшому надали його на реєстрацію.

На думку представника позивача, доводи скаржника щодо виділення позивачу лише коштів, а не об`єкту інвестування є хибними, так як квартира не виділялась ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Зазначає, що доводи скаржника про збільшення майнових прав ОСОБА_1 не відповідають дійсності, так як об`єктом майнових прав є не кошти, а квартира, в яку інвестовані кошти.

Вважає обраний спосіб захисту ефективним, оскільки ОСОБА_1 не надавав згоди на укладення договору від 14.07.2021 про заміну сторони в Договорі про сплату пайових внесків, сторони оспорюваного договору були обізнані про наявність судового спору щодо цих майнових прав, а тому такий договір правильно визнаний судом недійсним.

На думку адвоката, сама відсутність обтяжень в Державному реєстрі речових прав не свідчить про добросовісність всіх сторін, оскільки відповідачі були в змові та їм було відомо про те, що квартира належить ОСОБА_1 .

Наголошує на тому, що ОСОБА_4 зі свого боку, не позбавлена права звернутись до ОСОБА_3 з вимогою про повернення коштів, які вона сплатила за квартиру.

На переконання автора відзиву, помилковими є твердження скаржника, що ОСОБА_1 набув право власності лише на кошти, а не на квартиру. В обґрунтування цих заперечень зазначає, що під час судового спору про поділ спільного майна подружжя предметом поділу були майнові права на квартиру, які були оформлені договором про пайову участь. Отже, ОСОБА_1 як інвестор, наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкту інвестування від будь-якої особи, що узгоджується з висновком ВП ВС у справі №359/5719/17 від 14.09.2021.

Доводи відзиву представника ОСОБА_1 адвоката Топора І.О. на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , фактично є аналогічними запереченням наведеним ним у відзиві на апеляційну скаргу адвоката Бердника В.В. та зводяться до вимог про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

16 червня 2025 року представником ОСОБА_4 адвокатом Перемот О.Г. подано до суду через підсистему «Електронний суд» клопотання з долученням доказів на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу, зокрема надано угоду про захист (представництво) та надання правничої допомоги від 22.01.2025, акти приймання виконаних робіт від 13.05.2025, 16.06.2025 на суму 50 тис грн та 16 тис грн відповідно, копії розрахункових квитанцій про оплату за надані послуги адвоката на вказані суми.

21.07.2025 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання адвоката Топора І.О., який представляє інтереси ОСОБА_1 про вирішення питання про стягнення витрат за надання правничої допомоги на суму 50 тис грн з долученням копій договору про надання правничої допомоги від 05.09.2019, акту виконаних робіт від 10.07.2025 та квитанції про оплату цих послуг ОСОБА_1 .

Разом з клопотанням про вирішення питання судових витрат на правничу допомогу, адвокат Топор І.О. подав заперечення на розмір судових витрат на правничу допомогу, заявлений адвокатом Перемот О.Г. в інтересах ОСОБА_4 , яке просив врахувати при прийнятті рішення щодо розподілу судових витрат.

22.07.2025 адвокатом Перемот О.Г. подано до суду через підсистему «Електронний суд» клопотання про забезпечення витрат ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу, шляхом стягнення їх з позивача на користь ОСОБА_4 у заявленому розмірі відповідно до поданих актів виконаних робіт та квитанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг та законність оскаржуваного рішення в межах апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 січня 2025 року не відповідає вказаним вимогам закону, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 31.07.2004 по 04.12.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.12.2018 (справа № 712/13236/18).

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ЖБК «Резиденція Черкаси» укладено договір №32.01.1.036 «Про сплату внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1» на дольову участь у будівництві об`єкту нерухомості - квартири АДРЕСА_2 та внесено пайовий внесок на суму 609 280,00 гривень за вказаним договором. На виконання умов договору, Наказом Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради №363 5-а від 16 жовтня 2020 року житловому будинку по АДРЕСА_4 , в якому знаходиться квартира присвоєно нову адресу, а саме АДРЕСА_5 .

09.11.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. ОСОБА_2 було подано до суду зустрічний позов. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 30 березня 2022 року (справа 712/13789/18), яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 11.08.2022 та постановою Верхового Суду від 14 грудня 2022 року здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на пайовий внесок на суму 609 280 гривень за договором №32.01.1.036 від 23.11.2015 на будівництво квартири АДРЕСА_3 , укладеним між ЖБК «Резиденція Черкаси 1» та ОСОБА_2 . За наслідками технічної інвентаризації, нумерація квартири була змінена з АДРЕСА_6 , а також уточнена площа квартири. Факт сплати пайового внеску на суму 609 280, 00 грн встановлено у судовому рішенні (справа 712/13789/18).

11 листопада 2020 року між ОСОБА_2 та ЖБК «Резиденція Черкаси 1» укладена Додаткова угода до Договору №32.01.1.036 «Про сплату внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1».

Згідно цієї угоди за наслідками проведення технічної інвентаризації у квартири уточнена загальна площа, яка стала 74,50 кв.м., а також квартирі присвоєний номер АДРЕСА_1 .

14 липня 2021 року між ОСОБА_2 , ЖБК «Резиденція Черкаси 1» та ОСОБА_3 укладено Договір про заміну сторони в Договорі №32.01.1.036 «Про сплату внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1» від 23.11.2015 року.

Згідно умов договору від 14.07.2021 первісний учасник ОСОБА_2 уступає (передає), а новий учасник ОСОБА_3 набуває всіх прав та приймає на себе виконання всіх зобов`язань учасника за Договором №32.01.1.036 «Про сплату пайових внесків у ЖБК «Резиденція Черкаси 1» від 23.11.2015 року.

14 липня 2021 року за актом прийому-передачі ЖБК «Резиденція Черкаси 1» передало у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

19 липня 2021 року державний реєстратор Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Черкаської області Гнатик Артем Ігорович прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59458962 від 26.07.2021 року о 09:23:46 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . Підставами державної реєстрації вказано: технічний паспорт на квартиру виданий 15.07.2021 видавник ТОВ «ДАТЕКС ГРУП»; акт приймання-передачі нерухомого майна виданий 14.07.2021; додаткова угода від 10.07.2020; договір про сплату внесків №32.01.1.036 від 23.11.2015; договір про заміну сторони від 14.07.2021; додаткова угода від 11.07.2020.

В подальшому, 25 листопада 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу серія та номер 2636 , квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю.

Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді віндикаційного позову є належним, договір про заміну сторони в Договорі про сплату пайових внесків укладено ОСОБА_2 щодо спільної сумісної власності подружжя без згоди ОСОБА_1 всупереч вимог ст. 65 СК України, під час судового спору про поділ майна подружжя, є недійсним. Крім того, суд виснував, що недійсним є договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та проведена на підставі нього державна реєстрація речових прав на спірну квартиру, яка підлягає скасуванню. Встановивши, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею, суд дійшов висновку, що позивач має право на витребування у ОСОБА_4 , як останнього набувача, спірної квартири, в порядку ст.388 ЦК України.

Однак, колегія суддів вважає, що суд неповно дослідив матеріали справи, які мають істотне значення для вирішення справи та неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкових висновків.

Частиною 1 ст. 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

За змістом статті 387 ЦК України віндикаційний позов є позовом власника про витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто, позивач має бути власником майна, яке незаконно вибуло з його володіння, та обов`язок доведення незаконності володіння покладається на позивача.

Так, за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2022 року було здійснено поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого визнано спільною сумісною власністю пайовий внесок на суму 609 280 гривень за договором №32.01.1.036 від 23.11.2015 на будівництво квартири АДРЕСА_3 , укладеним між ЖБК «Резиденція Черкаси 1» та ОСОБА_2 , та в порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на цей пайовий внесок.

Отже, ОСОБА_1 за рішенням суду набув право власності на пайовий внесок, тобто на майнове право.

Майнове право особи це обмежене (речове право), за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно (об`єкт інвестування) в майбутньому.

Звертаючись із віндикаційним позовом, ОСОБА_1 просив витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , мотивуючи тим, що квартира вибула з його володіння поза його волею, внаслідок укладення без його згоди договору, яким відчужено спільну сумісну власність, зокрема пайовий внесок на суму 609 280 грн, під час судового спору щодо поділу майна подружжя.

Однак, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки останній не набув права власності на спірну квартиру, а лише на пайовий внесок на суму 609 280 грн., який, на момент визнання за ним права власності рішенням суду, вже було збільшено ОСОБА_2 до 688 775 грн., відчужено ОСОБА_3 за договором про заміну сторони від 14.07.2021 та трансформовано у об`єкт нерухомості спірну квартиру. Водночас, збільшення пайового внеску з 609 280 до 688 775 грн проводилось ОСОБА_2 на підставі Додаткових угод від 10.07.2020 та 11.11.2020 до договору №32.01.1.036 від 23.11.2015, тобто вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Тобто, на момент винесення рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.03.2022 про поділ спільної сумісної власності, такий об`єкт майнового права як пайовий внесок на суму 609 280 грн вже не існував.

Заперечення адвоката Топора І.О., який представляє інтереси позивача щодо підробки документів про збільшення пайового внеску після ухвалення рішення суду про поділ спільної сумісної власності не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи адвоката жодними доказами не підтверджено.

Крім того, судом встановлено факт збільшення пайового внеску, який позивачем не спростовано.

Об`єктом віндикаційного позову є індивідуально-визначене майно, що збереглося в натурі, тобто те саме майно, яке попередньо вибуло з володіння власника.

Якщо індивідуально-визначене (індивідуалізоване) майно не існує, то позивач має право лише на відшкодування завданої шкоди.

Отже, з урахуванням положень статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Верховний Суд у постанові від 18.09.2024 звертав увагу, що витребувати можна лише те майно, яке є в наявності та фактично перебуває у незаконному володінні відповідача. Якщо ж майно, яке перебуває у чужому володінні, видозмінилося, було перероблене чи знищене, а позивач довів, що вказане майно йому належить, то в такому випадку стягується вартість майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 93-95 постанови).

Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно до вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України) (пункт 146 постанови). Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти (пункт 147 постанови).

Таким чином у інвестора (пайовика) виникає право на визнання за ним його майнових прав (права власності) та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи, у випадку повного виконання умов договору інвестування (пайової участі).

Натомість, як встановлено колегією суддів, додатковою угодою від 11.11.2020 до Договору про сплату внесків від 23.11.2015, розмір внесків збільшено до 688 775 грн., з яких внесок у розмірі 79 495 грн внесла відповідач ОСОБА_2 вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .

Тому правових підстав стверджувати, що інвестиційні зобов`язання по Договору від 23.11.2015 виконані повністю до розірвання шлюбу у 2018 році, та ОСОБА_1 як первісний інвестор повністю вніс пайовий внесок та має право на визнання за ним права власності на спірну квартиру та витребування її з володіння ОСОБА_4 , колегія суддів не встановила.

ОСОБА_1 , за яким рішенням суду про поділ спільного майна подружжя визнано право власності на пайовий внесок у розмірі 609 280 грн, має право лише на компенсацію свого розміру пайового внеску.

Крім того, суд першої інстанції не надав жодної оцінки добросовісності останнього набувача ОСОБА_4 , оскільки протилежного позивачем не доведено.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить про те, що зазначена норма не містить чітких процедурних вимог або зобов`язань процесуального характеру, що стосуються як державних органів, так і у справах між приватними сторонами. Якщо втручання у право на мирне володіння "майном" вчинене приватною особою, то для держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй правовій системі відповідні процедури, щоб майнові права були достатньо захищені законом і щоб існували ефективні засоби правового захисту, за допомогою яких "жертва втручання" може відстояти свої права.

Відповідно до висновків ВС у постанові від 29.05.2024 у справі №910/5808/20, вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінки на добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). Тому, з урахуванням наявного правового регулювання, у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача на користь власника, суди, при застосуванні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача. (п.п. 53.2, 53.3).

Також, ВС у постанові від 02.08.2023 у справі № 308/8629/19 виснував, що добросовісний набувач не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить ст. 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат. Це, на погляд Суду, є неприпустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, про що йдеться, зокрема, в п. 6.53 постанови ВП ВС від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року по справі № 725/1824/20.

За матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_4 відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2021 придбала у ОСОБА_3 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 за 738 143 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю. та 25.11.2021 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Жодних заборон на відчуження спірної квартири відповідно до Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не було (а.с.183-185 т.1).

Таким чином, ОСОБА_4 набула у власність спірну квартиру як добросовісний набувач. Доказів, які свідчать про зворотнє позивачем не надано. ОСОБА_1 в свою чергу не набув права власності у встановленому законом порядку на спірне майно, а тому у суду не було правових підстав стверджувати, що майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею, та задовольняти віндикаційний позов, шляхом витребування у ОСОБА_4 спірної квартири.

Крім того, задовольняючи повністю позовні вимоги, суд не звернув уваги на те, що у випадку наявності підстав для задоволення віндикаційного позову, вимоги позивача про визнання за ним права власності на квартиру чи інші вимоги, зокрема визнання недійсними правочинів, внаслідок яких майном інвестора незаконно заволоділа інша особа, є неналежним способом захисту та не підлягає до задоволення, оскільки рішення суду про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не набув права власності на спірну квартиру, з огляду на те, що внесений пайовий внесок на суму 609 280 грн не є повним виконанням Договору про сплату внесків від 23.11.2015 з Додатковими угодами до нього, а тому відчуженням спірної квартири не порушено права позивача як інвестора, що набув право власності на нерухомість. Порушеними є права позивача лише в частині розміру пайового внеску в сумі 609 280 грн, на який за ним визнано право власності рішенням суду про поділ спільного майна подружжя, та який має право на компенсацію розміру цього внеску.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду підлягає скасуванню із постановленням нового про відмову у задоволенні позову, розподілу підлягають і судові витрати. Позивач, як інвалід 2 групи звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги підлягають компенсації скаржникам за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо вирішення питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , оскільки рішенням суду задовольняються її вимоги повністю, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Вказаний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 в справі № 922/1964/21.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Із матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_4 в Черкаському апеляційному суді здійснює адвокат Перемот О.Г., що підтверджується ордером серії ВА № 1102105 від 07.02.2025, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 22.01.2025.

Відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 22.01.2025 (надалі - Договір), клієнт доручив, а виконавець, відповідно до чинного законодавства України, прийняв на себе зобов`язання здійснювати захист (представництво) прав та інтересів, відповідно до п.1 Договору (т. 2 а.с. 144).

Згідно п. 2 Договору, виконавець в міру необхідності надає клієнту консультаційні та представницькі послуги, що стосуються даної справи.

Пунктом 5 Договору передбачено, що вартість правничої допомоги, легші витрати та порядок їх оплати, в тому числі за вивчення справи, за тривалість, за результат, погодинна оплата роботи адвоката, витрати по відрядженню, витрати по оплаті роботи спеціаліста, тощо, визначається шляхом обліку відпрацьованого адвокатом часу за оплати його вартості з розрахунку 40 % від мінімальної заробітної плати, чинної на момент виконання робіт, за 1 годину, що на час укладення договору становить 2000 грн за годину праці і підтверджується актом виконаних робіт, підписаним сторонами та платіжним документом.

Крім того п. 6 Договору передбачено, що виїзд адвоката в зв`язку з виконанням умов цього договору за межами м. Знам`янка Кіровоградської області здійснюється за рахунок клієнта.

Згідно з актом приймання виконаних робіт від 13.05.2025 адвокатом надано наступні послуги по наданню правничої допомоги: ознайомлення з документами, попередня консультація 3 год., ознайомлення з нормативною базою, судовою практикою 10 год, складання апеляційної скарги 7 год., дорога з м. Знам`янка до м. Черкаси та у зворотньому напрямку 3 год, участь в судових засіданнях 2 год., тобто загальний час наданих послуг 25 год., що в грошовому еквіваленті складає 50 тис грн. (25х2000 грн) (т. 2 а.с. 145).

Згідно з актом виконаних робіт №2 від 16.06.2025 адвокатом надано послуги з участі в судових засіданнях тривалістю 2 год. та витрачений час на дорогу 6 год., тобто загалом адвокатом витрачено 8 год, що в грошовому еквіваленті складає 16 тис грн. (8х2000 грн) (т. 2 а.с. 145).

До актів надано розрахункові квитанції про сплату ОСОБА_4 адвокату Перемот О.Г. за надану правничу допомогу 66 тис грн. (т. 2 а.с. 145)

Відповідно до правової позиції ВС, висловленої у постанові від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19, законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом гонорару, а також не встановлено форму такого документа. Адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Враховуючи викладене, колегія суддів враховує як належні докази на підтвердження оплати ОСОБА_4 гонорару адвокату за надану правничу допомогу під час апеляційного провадження у даній справі квитанції на загальну суму 66 тис грн.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відтак, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Сторона позивача подала клопотання (заперечення) про зменшення розміру судових витрат, мотивуючи його тим, що у адвоката Перемот О.Г., яка представляє інтереси ОСОБА_4 не було необхідності витрачати час на добирання до м. Черкаси для участі в судових засіданнях, оскільки остання мала можливість приймати участь в режимі відеоконференції, а тому витрати на дорогу, на думку представника позивача, є безпідставними та штучно створеними.

Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою.

Частинами 1, 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Колегія суддів не погоджується з наведеними доводами заперечення представника позивача, оскільки адвокат, як представник сторони у справі має право обирати у який спосіб брати участь у судових засіданнях, тому колегія суддів вважає обґрунтованими та співмірними витрати адвоката на дорогу, які вказані нею в наданих актах виконаних робіт.

Водночас у запереченні адвоката Топора І.О. наголошується на явному збільшенні адвокатом витрат на надання таких послуг, як ознайомлення з нормативною базою та судовою практикою, а також складання апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з такими запереченнями адвоката, оскільки витрачений адвокатом час на надання таких послуг, як ознайомлення з документами, попередня консультація 3 год., ознайомлення з нормативною базою, судовою практикою 10 год, складання апеляційної скарги 7 год., на думку колегії суддів, є необґрунтовано завищеним, з огляду на кваліфікацію адвоката, яка займається адвокатською діяльністю з 2004 року, обсяг матеріалів справи та наявність відповідної судової практики Верховного Суду у подібних справах.

Отже колегія суддів вважає, що витрачений час на вказані послуги завищений, а тому вартість за ці послуги підлягає зменшенню.

За викладених обставин, враховуючи складність справи, кваліфікацію адвоката та обсяг матеріалів, колегія суддів вважає, що 9 годин часу є достатнім для ознайомлення з документами, проведення попередньої консультації; ознайомлення з нормативною базою, судовою практикою та складання апеляційної скарги у даній справі.

Враховуючи, що вартість 1 години роботи адвоката складає 2 тис грн, розмір витрат за вказані правничі послуги, що надані адвокатом, становить 18 тис грн. (9х2000 грн).

Також колегія суддів вважає завищеною вартість послуг адвоката за участь в судових засіданнях, оскільки на момент складання останнього акту виконаних робіт, загальна тривалість судових засідань склала не більше 1 години, тому доводи адвоката Топора І.О. в цій частині заслуговують на увагу, а отже, вартість послуги адвоката за участь у судових засіданнях підлягає зменшенню з розрахунку загальної тривалості судових засідань - 1 год. Тобто вартість наданої послуги з участі у судових засіданнях складатиме 2000 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає доведеними, необхідними та реальними послуги, що надані адвокатом Перемот О.Г. у даній справі під час апеляційного провадження на суму 38 тис грн., яка складається з часу проїзду адвоката на судові засідання з м. Знам`янка до м. Черкаси та в зворотньому напрямку 18 000 грн (9 год х 2000 грн), участь в судових засіданнях - 2000 грн, ознайомлення з нормативною базою, консультація та підготовка апеляційної скарги - 18 000 грн (9 год х 2000 грн), а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені судові витрати за надані послуги професійної правничої допомоги на вказану суму.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , представника ОСОБА_2 адвоката Бердника Віталія Вікторовича задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 січня 2025 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Резиденція Черкаси 1», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення речового права на майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності.

Компенсувати ОСОБА_4 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 12 772 грн 80 коп за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсувати ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 10 218 грн 24 коп за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 38 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови суду складено 30 липня 2025 року.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

О.В. Карпенко