Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
18.08.2025 2/394/357/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2025 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області

в складі головуючого судді: Запорожець О.М.

при секретарі: Лясковській О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Новоархангельськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя посилаючись на те, що 17 березня 2017 року він одружився з відповідачкою. Шлюб було зареєстровано в Голосіївському районному у місті Києві відділі держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 224.

Від шлюбу з відповідачкою вони мають малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - питання про місце проживання дитини буде вирішуватись в іншому цивільному порядку.

Їх одруження виявилось невдалим. Через несумісність характерів, виникали сварки, проживши так, через деякий час вони зовсім втратили повагу один до одного. Відповідачка вчиняє безпідставні сварки, зловживає, на його погляд, спиртними напоями, але він заради дитини був вимушений прощати, поки відповідачка близько шести місяців потому не залишила їх місце проживання та не перебралась проживати з дитиною до своїх батьків.

За останній рік спільного проживання сім`я повністю розпалась. Відповідачка припинила приймати участь у веденні домашнього господарства, уникала всіх господарських справ по дому, під час з`ясування такої форми поведінки вона повідомляла, що він її не цікавить, і щоб він проживав як бажає, а її не чіпав, вона також буде проживати на власний розсуд. Протягом вказаного періоду відповідачка залишала помешкання в нічний час та не повідомляла ні йому, ні дитині куди вона направлялась. Це відбувалось неодноразово, поверталась вона додому вранці та лягала відпочивати, при цьому відмовлялась, щось пояснювати, а також ігнорувала його зауваження з цього приводу.

З січня 2025 року він та відповідачка взагалі припинили шлюбні стосунки, припинили вести спільне господарство, почали проживати окремо один від одного, внаслідок чого їх подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить його інтересам, інтересам дитини та він переконаний інтересам самої відповідачки, оскільки вона неодноразово протягом останнього року повідомляла, що припинить зі мною шлюбні стосунки.

На сьогоднішній день дитина проживає разом з відповідачкою біля батьків в селищі Новоархангельськ Кіровоградської області. Відповідачка не відповідає на його телефонні дзвінки та не надає можливості вільно спілкуватись з їх спільною малолітньою дитиною, але це питання після збирання відповідних документів буде вирішуватися в іншому цивільному порядку.

Наголошував, що він на примирення категорично не згоден та просить суд не надавати строк на примирення і розірвати шлюб.

Окрім того він вимушений просити суд розподілити спільне набуте ними майно.

Так 26.01.2022 року ними, в період шлюбу, було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 935040 грн.

Квартиру за їх спільною домовленістю було оформлено на відповідачку.

Дана квартира є нашою спільною сумісною власністю та підлягає поділу відповідно до Сімейного законодавства.

На його погляд, кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі. Відповідно ст. 71 СК України у випадку неподільності об`єкту спільного майна, він присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тобто, при наявності такої кількості об`єктів спільного неподільного майна, суд повинен справедливо присудити частину об`єктів майна одному з подружжя, частину - іншому і, таким чином, припинити як спільну власність, так і сам спір, як існуючий, так і такий що ймовірно виникне у майбутньому між подружжям.

Оскільки вони не можуть досягнути самостійної згоди щодо поділу нерухомого майна (квартири), він вимушений звертатись до суду з даним позовом про визнання квартири спільною сумісною власністю та виділення їм ідеальних часток - по частині.

Просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, який було зареєстровано 17 березня 2017 року в Голосіївському районному у місті Києві відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 224.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути на його користь понесені судові витрати.

Відповідачка скористалась своїм правом та подала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та про поділ спільного майна подружжя, із заявленими вимогами вона погоджується частково, так стосовно припинення шлюбу вона не заперечує.

Вказала, що дійсно їх шлюб носить формальний характер, вони не розуміють один одного навіть в дрібних питаннях, спільне життя є неможливим, вона і позивач не мають жодного наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу буде суперечити її інтересам. На даний час позивач взагалі не цікавиться їх подальшим спільним життям, в останній період спільного проживання у них виникали сварки без вагомого поводу. Позивач її взагалі ігнорує, не прислухається до її порад. Всі ці обставини зумовили те, що вона разом з донькою переїхала проживати до батьків в селище Новоархангельськ Кіровоградської області. Вона не заперечує проти розірвання шлюбу, строк на примирення просила не надавати. З вимогою позивача про поділ спільного майна подружжя вона не погоджується.

Вказала, що на майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Звернула увагу суду, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за її особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири подарованої їй батьком ОСОБА_4 і тому нерухоме майно (спірна квартира) не є спільним. Якщо позивач буде заперечувати цю обставину то вона вимагає, щоб він надав документи, підтверджуючи факт наявності у нього коштів, або хоча б частини на період придбання зазначеної вище квартири.

Просила суд задовольнити вимоги позивача про розірвання шлюбу. В решті позовних вимог про розподіл спільного майна подружжя відмовити.

Визнати, що придбана в період шлюбу квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві індивідуальності особистої власності.

Позивач, скориставшись своїм правом, надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що 28.07.2025 року відповідач ОСОБА_2 подала суду відзив, в якому погодилась на розлучення, але не згодна з поділом спільного нерухомого майна придбаної в період шлюбу квартири.

З цього приводу зазначив, що 17 березня 2017 року він, ОСОБА_1 одружився з відповідачкою ОСОБА_2 . Шлюб було зареєстровано в Голосіївському районному у місті Києві відділі держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 224.

26.01.2022 року ними, в період шлюбу, було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 935040 грн. Квартиру за їхньою спільною домовленістю було оформлено на відповідачку.

Дана квартира є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу відповідно до Сімейного законодавства.

На вимогу ч. 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Він не погоджується на призначення йому компенсації частки у спільному нерухомому майні - квартирі.

Вказав, що дійсно відповідачка вірно зазначила, що квартира була придбана за її особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири, яка була подарована їй її батьком. Але на підставі норм сімейного законодавства незалежно за які кошти була придбана квартира в період шлюбу вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Просив суд не брати до уваги обставини викладені відповідачкою у відзиві на позов щодо поділу майна подружжя, оскільки спірне майно (квартира) є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка безпідставно хоче позбавити його права на його частину в квартирі. Окрім того, вона навіть не надає йому можливості бачитись з їх донькою.

Просив суд розірвати шлюб та здійснити розподіл спільної квартири відповідно до часток, зазначених у позовній заяві.

Наголосив, що на примирення не згоден, а тому просив не надавати строк на примирення.

Позивач в судове засідання не з`явився, але у відповіді на відзив просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. На примирення не згоден.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, але у відзиві просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги визнає в частині розірвання шлюбу, в іншій частині позову просить відмовити. Строк на примирення просила не надавати.

За таких обставин, суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У відповідності до частин 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Стосовно позовної вимоги про розірвання шлюбу суд звертає увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 березня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Голосіївському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (світлокопія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ) /а.с.20/.

Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (світлокопія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ) /а.с.29/.

Ст. 111 СК України на суд покладено обов`язок щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.

Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

У відповідності ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави.

Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Сторони цивільного провадження просили суд не надавати строк на примирення.

Оскільки позивачка та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є, на думку суду, неприпустимим.

Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених норм матеріального права, суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі чоловіка (позивача у справі) та жінки (відповідачки у справі) після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права, а тому із вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Стосовно матеріально-правової вимоги про поділ спільного майна подружжя суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Ч. 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Ч. 3 ст. 368 ЦК України вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1, 2 та 3 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Приписами частин 1 та 2 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Ч. 1 ст. 69 СК України вказує на те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У частинах 1, 2, 4 ст. 71 СК України наголошується, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як встановлено судом, відповідачка в період перебування у шлюбі придбала нерухоме майно, а саме - квартиру.

В пунктах 19, 22, 23, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Пленум роз`яснив, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК). У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

При вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя суд виходить із принципу рівності та справедливості, враховуючи й інтереси сторін щодо його розподілу, вартості майна, яке залишається у власності сторін.

З огляду на викладене суд, з метою дотримання прав сторін, зважаючи на зазначене вище вважає, що поділ об`єктів нерухомості, як спільного майна подружжя, здійснюється в рівних долях між сторонами,

Враховуючи вмотивоване, суд приходить до наступного обґрунтованого та виваженого висновку.

Так на момент звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, сторони перебувають у шлюбі, сторони в добровільному порядку не дійшли добровільної згоди щодо поділу нерухомого майна, що спонукало позивача звернутись до суду з даним позовом, з метою захисту його майнових прав щодо володіння, користування та розпорядження належним спільним сумісним майном.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2016 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 /а.с.9-11/.

08.07.2021 року відповідачка зазначену вище квартиру за договором купівлі-продажу, реалізувала ОСОБА_5 за 860866 грн. /а.с.12-17/.

08.07.2021 року відповідачкою в період шлюбу, було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 935040 грн. /а.с.21-28/.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як встановлено судом та не оспорювалось самим позивачем те, що спірна квартира була придбана особисто відповідачкою за рахунок коштів, які були отримані останньою від продажу подарованої квартири.

Позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували факт його дольової участі у придбанні спірної квартири, а саме довідки про доходи в період спільного проживання до моменту придбання квартири, інших джерел доходу від можливої реалізації майна, а також наявність у нього грошових коштів готівкою або на карткових рахунках, тобто не довів перед судом факту спільної участі в придбанні нерухомого майна (квартири) за спільні кошти на паритетних засадах, які притаманні подружжю.

Ст. 57 СК України визначає перелік майна, що є особистою приватною власності одного з подружжя.

Зокрема, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі N 711/5108/17 сформульовано висновок щодо застосування п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є його особистою приватною власністю.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд визнати придбану квартиру спільним майном подружжя та визначати кожному частки по у нерухомому майні.

У ч. 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд з урахуванням вищенаведеного приходить до висновку, що відповідачкою спростована презумпція спільності майна подружжя, оскільки спірна квартира придбана 08.07.2021 року за кошти, що належали їй особисто і були одержані від продажу того ж дня її власної (подарованої) квартири, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цивільного позову в частині поділу спільного майна подружжя та вважає за доцільне визнати, що придбана відповідачкою у період шлюбу квартира є її особистою власністю.

Судові витрати по справі відповідно до ст. 141 ЦПК України стягуються пропорційно до задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ст. ст. 325, 368 ЦК України, ст.ст. 24, 36, 57, 61, 62, 63, 65, 68, 69, 70, 71, 110, 111, 112, 114 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 13, 27, 43, 76, 77, 81, 141, 247, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований між ними 17 березня 2017 року у Голосіївському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 224.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1211 /одну тисячу двісті одинадцять/ грн. 20 коп.

Судові витрати понесенні ОСОБА_1 за позовну вимогу про поділ спільного майна подружжя суд відносить за його рахунок.

В решті позовних вимог відмовити.

Визнати, що придбана в період шлюбу квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Ідентифікаційні дані учасників:

ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України № НОМЕР_4 .

ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт громадянина України № НОМЕР_6 .

Рішення може бути оскаржено до Кропивницького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .

Суддя: