Справа № 127/9500/25
Провадження № 22-ц/801/1626/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Березовська О. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 рокуСправа № 127/9500/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Березовської О. А. від 16 травня 2025 року,

встановив:

У березні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Покоєвича А. О. звернулася з цим позовом, за яким просила розірвати шлюб з ОСОБА_2 , зареєстрований 17 січня 2017 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 74.

Покликалася на те, що впродовж останнього часу сімейні відносини сторін погіршилися і фактично припинилися, тому що їхні погляди на шлюб стали повністю протилежними. Зазначала, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, оскільки почуття любові та поваги втрачені. ОСОБА_2 не дає згоди на розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану. Тому наполягала на розірванні шлюбу в судовому порядку і просила суд не застосовувати заходів для примирення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2025 року позов задоволено. Розірвано шлюб між між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 17 січня 2017 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницької області за актовим записом № 74.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактичні взаємини подружжя, причини позову про розірвання шлюбу вказують на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, перешкоди для розірвання шлюбу, передбачені статтею 110 Сімейного кодексу України (далі СК України), відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив його про відкриття провадження у справі і не надав йому можливості підготувати відзив, інші заяви чи клопотання. Заперечував, що подружні стосунки припинилися, і вказував на наявність майнового спору з дружиною, який суд не врахував.

Представник ОСОБА_1 адвокат Покоєвич А. О. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 17 січня 2017 року у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів стану Головного територіального управління юстиції у Вінницької області зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 74.

За змістом позовної сторони не підтримують подружніх відносин, шлюб носить формальний характер. На думку позивачки збереження шлюбу суперечить її інтересам.

Згідно з частиною першою статті 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 23 СК України).

Відповідно до частини другої статті 104 СК України шлюб припиняється, зокрема, внаслідок його розірвання.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).

Стаття 111 СК України зобов`язує суд вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Частинами першою другою статті 112 СК України установлено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Право на шлюб є особистим немайновим правом особи, основним принципом якого є його добровільність.

Якщо один із подружжя вимагає розірвання шлюбу через непорозуміння, різність характерів та поглядів на життя, а вжиті сторонами заходи щодо збереження шлюбу не призвели до відновлення взаємних почуттів та нормалізації стосунків, то подальше збереження шлюбу очевидно суперечитиме принципу добровільності шлюбу, оскільки є, фактично, примушуванням позивача до шлюбу, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що подальше збереження шлюбу сторін суперечитиме інтересам позивача.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечать інтересам позивачки, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявності підстав для його розірвання, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення ОСОБА_2 про відкриття провадження у справі і не надання можливості підготувати відзив апеляційний суд відхиляє, тому що суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача у справі, направивши йому копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду 21 квітня 2025 року. Відсутність відзиву від відповідача протягом встановленого строку не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність майнового спору, то цей факт не є перешкодою для розірвання шлюбу, а питання поділу майна може бути вирішене в іншому позовному провадженні.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 21 серпня 2025 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало