ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 263/13605/14

провадження № 61-4170св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Краснова Інна Олександрівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 1 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Шатілової Л. Г., та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Принцевської В. П., Биліни Т. І., Баркова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ») звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову вказувала, що 28 вересня 2006 року Закрите акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 5020791, за умовами якого останній отримав кредит

у розмірі 31 500 доларів США зі сплатою 12,5% річних за його користування строком до 28 вересня 2013 року.

Належне виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою квартири АДРЕСА_1 відповідно до укладеного ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є

АТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 договору іпотеки № 5021089, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Мошенко О. В. за № 2303.

ОСОБА_1 не виконував зобов`язання за кредитним договором, тому на 11 грудня 2014 року його заборгованість

складала 38 217,49 доларів США та 107 381,71 грн, з яких:

- 21 758,80 доларів США заборгованості за кредитом;

- 16 458,69 доларів США заборгованості за процентами за кредитом;

- 6 862,77 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України

(далі - НБУ) на 11 листопада 2014 року становила 107 381,71 грн, пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом.

За таких обставин просили в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у загальному розмірі 38 217,49 доларів США та 107 381,71 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 , шляхом продажу квартири на прилюдних торгах з початковою ціною, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 помер; правонаступниками його є дружина ОСОБА_3 , сини ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 19 лютого 2015 року залучено до участі у справі правонаступників

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 1 серпня 2016 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у загальному розмірі 38 217,49 доларів США та 18 623,87 грн звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 ; визначено спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом продажу на прилюдних торгах з початковою ціною продажу 229 457 грн.

Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки до спадкоємців іпотекодавця вони несуть відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості іпотечного майна лише за забезпеченим зобов`язанням - тобто як майнові поручителі за договором іпотеки.

Встановивши факт порушення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 , місцевий суд дійшов висновку про існування правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачі проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не відмовились від спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, тому вважаються такими, що прийняли спадщину.

Місцевий суд відхилив доводи представника відповідача про порушення банком порядку звернення до спадкоємців з вимогою про усунення порушення зобов`язань та щодо пропуску строків такого звернення, передбачених

статтею 1281 ЦК України, оскільки у даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 23 Закону України «Про іпотеку».

Такого висновку суд першої інстанції дійшов з урахуванням висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-31цс16 (яка прийнята у цій справі), про те, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи наведене, строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність.

Постановою Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 1 серпня 2016 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність підстав вважати позовну давність такою, що спливла, оскільки строк виконання основного зобов`язання визначено до 28 вересня 2013 року, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся у грудні 2014 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2021 року представник ОСОБА_3 - адвокат Краснова І. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 1 серпня 2016 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19), щодо визначення початку перебігу позовної давності.

Заявник вказує про неврахування судами висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), в якій зазначено, що сплив визначених

статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Крім того, висновок судів про незастосування до спірних правовідносин статті 1281 ЦК України суперечить висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 8 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15.

На думку заявника, суди не врахували висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), про те, що за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) (пункт 41)).

Вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року

у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Заявник вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 7 листопада 2018 року

у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем».

Позиція інших учасників справи

У липні 2021 року представник АТ «ПУМБ» - адвокат Маштаков С. А. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність її доводів та правильність висновків судів про існування правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Просив врахувати, що про смерть ОСОБА_4 банк довідався у лютому 2015 року, а 13 березня

2015 року - направив до Першої маріупольської державної нотаріальної контори вимогу до спадкоємців іпотекодавця.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 4 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року

у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19), від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), від 1 квітня 2020 року

у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 13 березня 2019 року

у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), від 7 листопада 2018 року

у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), у постанові Верховного

Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а

(провадження № 11-474апп19), у постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2024 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24).

Ухвалою Верховного Суду від 6 серпня 2025 року поновлено провадження у справі.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами встановлено, що 28 вересня 2006 року ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 уклали кредитний

договір № 5020791, згідно за умовами якого останній отримав кредит

у розмірі 31 500 доларів США зі сплатою 12,5% річних за його користування строком до 28 вересня 2013 року.

Належне виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою квартири АДРЕСА_1 відповідно до укладеного ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є

АТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 договору іпотеки № 5021089, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Мошенко О. В. за № 2303.

ОСОБА_1 не виконував зобов`язання за кредитним договором, тому на 11 грудня 2014 року його заборгованість

складала 38 217,49 доларів США та 107 381,71 грн, з яких:

- 21 758,80 доларів США заборгованості за кредитом;

- 16 458,69 доларів США заборгованості за процентами за кредитом;

- 6 862,77 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 11 листопада 2014 року становила 107 381,71 грн, пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом.

Суди встановили, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі змісту листа Першої маріупольської державної нотаріальної контори

від 12 лютого 2015 року № 301/01-09 суди встановили, що за даними Спадкового реєстру спадкова справа щодо майна ОСОБА_4 відсутня.

З довідки Житлово-будівельного кооперативу «Південний» від 16 лютого

2015 року № 110/72 суди встановили, що у квартирі

АДРЕСА_1 (останнє зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 ) на час відкриття спадщини проживали

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими креується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Окремим видом застави є іпотека.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599, 601, 604, 609 ЦК України, зокрема стаття 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Відсутність реального і своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавецем може бути боржник або інша особа - майновий поручитель.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Статтею 1281 ЦК України в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

У цій справі позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, пред`явивши його до спадкоємців іпотекодавця.

Суди першої та апеляційної інстанції інстанцій дійшли висновку про те, що відповідачі проживали на день відкриття спадщини з ОСОБА_5 та від його спадщини у визначений законом строк не відмовились, тому вважаються такими, що прийняли спадщину. ОСОБА_3 в касаційній скарзі такі обставини не оспорює.

ОСОБА_4 не є боржником в розумінні статті 1281 ЦК України, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вказаної норми права.

Оскільки наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи врегульовані статтею 23 Закону України «Про іпотеку», то підстави для незастосування цієї норми відсутні.

Такий висновок в аналогічних правовідносинах викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24) та Верховним Судом у постанові від 9 червня

2021 року у справі № 283/1988/16-ц (провадження № 61-1189св20) після подання касаційної скарги, тому колегія суддів вважає за необхідне його врахувати, що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.

Встановивши, що відповідачі є спадкоємцями ОСОБА_6 , який не є боржником у розумінні статті 1281 ЦК України, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин статтю 23 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про необхідність застосування у спірних правовідносинах статті 1281 ЦК України, оскільки вони спростовуються висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові

від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24), про те, що «норми статей 1281, 1282 ЦК України [як щодо необхідності пред`явлення кредитором вимоги у визначений строк, так і щодо порядку виконання спадкоємцями зобов`язання] не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з переходом у порядку спадкування майна, яке майновий поручитель передав в іпотеку задля забезпечення виконання зобов`язань третьою особою [відмінною від особи іпотекодавця]».

Доводи заявника про неврахування судами висновків щодо застосування

статті 1281 ЦК України, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові

від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), відхиляються касаційним судом, оскільки вказана постанова прийнята за інших встановлених обставин ніж у справі, яка переглядається.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 8 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24) відступила від зазначених висновків.

Посилання заявника на помилкове незастосування судами попередніх інстанцій наслідків спливу позовної давності спростовані судом апеляційної інстанції, який зазначив, що строк виконання основного зобов`язання визначено до 28 вересня 2013 року, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся у грудні 2014 року, тому позовна давність не спливла. Касаційний суд погоджується з цими висновками апеляційного суду і такі висновки не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах

від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) та

від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), оскільки у вказаних справах у сторін виникли правовідносини, які не є подібними правовідносинам, які виникли у справі, яка переглядається.

Не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень і посилання заявника про незастосування судами до спірних правовідносин Закону

України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки в судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 не посилалася обставини, які згідно з вказаним Законом унеможливлюють примусове звернення стягненняна майно, та на підтвердження таких обставин доказів не подавала, а на час касаційного перегляду справи цей закон втратив чинність.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення судом першої інстанції заявника про дату, час і місце судового засідання, оскільки такі доводи спростовуються змістом її заяви (т. 2 а. с. 140), в якій ОСОБА_3 просила розглянути справу за її відсутності.

Крім того, Верховний Суд враховує обставини належного повідомлення

ОСОБА_3 про дату час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції, в якому цей суд прийняв оскаржувану постанову, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 800 184) (т. 3 а.с.109).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК

України оскаржувані судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Краснова Інна Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 1 серпня 2016 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік