Провадження № 2/161/4102/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючої судді Плахтій І.Б.

з участю секретаря судових засідань Маєвської Х.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Торчинська селищна рада про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

10 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 року за ним визнано право власності після смерті батька на житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало законної сили та не скасоване. З довідки селищної ради вбачається, що в даному житловому будинку проживають п`ятеро осіб, зокрема відповідачі по справі. Селищна рада повідомляє, що їй «не відомі підстави на яких такі особи проживають у даному будинку». Законних підстав для їх проживання не існує. В минулому, в судовому порядку вже був вирішений спір щодо виселення інших трьох осіб, які наразі не є відповідачами за даним позовом, а саме - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Однак, з боку відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надалі вчиняються перешкоди, які вже є тривалими в часі. Позивачем попередньо було надіслано досудову вимогу на адресу відповідачів, однак у відповіді від 29 липня 2024 року останні зазначили про небажання добровільно виселитися із спірного будинку. На підставі викладеного просить суд зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити самовільно зайнятий житловий будинок АДРЕСА_1 , а також стягнути з них судовий збір в розмірі 2422, 40 грн.

02 липня 2025 року відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого у задоволенні позову просить відмовити.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Суду пояснив, що відповідачі повідомляли, що купили спірний будинок у його брата, однак дана обставина не відповідає дійсності, оскільки він не мав права на його продаж. Відповідачі вселилися в будинок, коли там проживав брат. Після смерті брата в будинку проживав його (позивача) син.

Представник позивача просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що ОСОБА_3 у визнанні права власності на будинок судом було відмовлено. Раніше позивач звертався з позовом про виселення з його будинку п?яти осіб, позов було задоволено частково, виселено трьох, а у виселенні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка була неповнолітньою, було відмовлено. На даний час відповідачка ОСОБА_4 є повнолітньою, крім того було отримано нову доказову базу, нові відповіді на запити, а відтак позивач знову звертається до суду за захистом своїх прав. Власнику будинку з боку відповідачів чиняться перешкоди і він не може здійснювати ніяких прав.

Відповідачка ОСОБА_3 суду пояснила, що проживає у спірному будинку з 1995 року. На той час в будинку проживав чоловік на ім`я ОСОБА_8 , чи це брат позивача, вона не знає. У подальшому він повідомив її про продаж будинку за 2000 доларів. В цей момент також була його тітка, у якої були документи на будинок. Зазначила що гроші віддала ОСОБА_8 при його тітці, а вони, у свою чергу, їй документи. Пізніше ОСОБА_8 поїхав проживати в інше місце. Також, він повідомив, що половину коштів віддав брату, а той тепер ще хоче хату. У березні 2004 року ОСОБА_8 помер, його поховання здійснювала селищна рада. У спірному будинку проживає з дочкою ОСОБА_9 , 2004 року народження, та внуком ОСОБА_10 , 2021 року народження. Вважає, що проживає у будинку законно, оскільки придбала його за розпискою.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з?явилась.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як зазначено у статті 13 Конституції України, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності.

Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно (справа №161/8087/18) постановлено визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Зазначене судове рішення набрало законної сили.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 листопада 2018 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає на те, що відповідачі проживають у належному йому будинку без жодних законних на те підстав, а відтак просив суд зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити самовільно зайнятий житловий будинок АДРЕСА_1 .

З Довідки Торчинської селищної ради №3058-ЖР-05/2025 від 29 травня 2025 року вбачається, що ОСОБА_3 разом із сім`єю, а саме: дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внуком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 проживає у даному будинку з 1995 року.

ОСОБА_4 є особою з інвалідністю з дитинства довічно, що підтверджується Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №591553 від 22 лютого 2024 року.

Судом встановлено, що у 2017 році ОСОБА_3 зверталася з позовом до Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, третя особа ОСОБА_1 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку (справа №161/12539/17). У вказаному позові ОСОБА_3 покликаючись на те, що з 1995 року вона постійно та відкрито володіє і веде управління будинком АДРЕСА_1 , який придбала за особисті кошти у рідного брата ОСОБА_1 ОСОБА_12 , як єдиного спадкоємця після смерті батька, просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку із господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 , який укладено із ОСОБА_12 у 1995 році. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2017 року у справі №161/12539/17, залишеним без змін судами апеляційної і касаційної інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Разом з тим, судом встановлено, що ще у грудні 2018 року ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого приміщення (справа №161/19560/18). Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 року за ним визнано право власності після смерті батька на вказаний житловий будинок. З довідки селищної ради вбачається, що в даному житловому будинку самовільно, без реєстрації проживають відповідачі по справі. Оскільки відповідачі проживають там незаконно, то просив суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з житлового будинку із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання останнім іншого житлового приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року у справі №161/19560/18, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 09 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 було задоволено. Постановлено усунути перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні власним нерухомим майном шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання останнім іншого житлового приміщення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , задоволено частково. Постанову Волинського апеляційного суду від 09 липня 2020 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення та стягнення судового збору з ОСОБА_3 . Справу № 161/19560/18 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі №161/19560/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року,рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 скасовано. В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власним майном шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

У позові, що розглядається, позивач покликається на норми Цивільного кодексу України, які регламентують права власника майна, на те, що відповідачі не є членами його сім?ї, а також на постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року у справі №161/8087/18 за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно.

Оцінивши зміст даної позовної заяви та вимог позову, суд вважає, що підстави даного позову в більшій частині є тотожними підставам, зазначеним у позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого приміщення у справі №161/19560/18. Відмінність позовів полягає в тому, що відповідач ОСОБА_4 на час розгляду даної справи є повнолітньою, до даної позовної заяви також додано надану на адвокатський запит оновлену Довідку Торчинської селищної ради від 12 липня 2024 року та датовану 29 липня 2024 року Відповідь на вимогу, що підтвердив в судовому засіданні представник позивача. Також, дана позовна заява містить посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року у справі №161/8087/18 за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно, якою було залишено без змін ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та за апеляційною скаргою неповнолітньої ОСОБА_4 , поданою в її інтересах ОСОБА_3 , на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року. Крім того, вимогою даного позову є зобов?язання відповідачів звільнити самовільно зайнятий будинок.

Суд зауважує, що зобов?язання відповідачів звільнити будинок по суті буде мати наслідком їх виселення.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зроблено висновок, що «відчуження спірної квартири попереднім власником ОСОБА_7, членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 1970 року.[…] Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19) вказано, що «у цій конкретній справі Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки тривалий час проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. ОСОБА_1 знав ще до отримання квартири у подарунок, що у ньому проживає відповідач, а отже, він мав можливість з`ясувати у неї підстави такого проживання, а також довідатися про її наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про її відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку. Тобто ОСОБА_1, який прийняв дарунок від ОСОБА_4, яка є матір`ю ОСОБА_2, за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, заявник міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку».

Судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що відповідачі не є і не були членами сім?ї позивача.

Разом з тим, сторонами не заперечується та обставина, що відповідач ОСОБА_3 проживає в спірному будинку з 1995 року, тобто близько тридцяти років, а відповідач ОСОБА_4 від народження з 2004 року, тобто більше двадцяти років.

З рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року у справі № 161/8087/18 (а.с.6-7), на яке у позові покликається позивач, вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_13 (батьку позивача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщину після смерті ОСОБА_13 прийняла його дружина ОСОБА_14 (мати позивача) шляхом спільного проживання в будинку на момент смерті спадкодавця, однак спадкових прав не оформила. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_14 померла.

З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що після смерті ОСОБА_14 в спірному будинку якийсь час проживав син спадкодавців ОСОБА_12 (брат позивача), який зі слів відповідачки ОСОБА_3 помер у 2004 році. Позивач дату смерті брата в судовому засіданні не згадав.

Спадкових прав після смерті батьків позивач тривалий час не оформляв.

У 2007 році позивач ОСОБА_1 звертався до Луцького міськрайонного суду з позовом до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно, в якому просив визнати право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2007 року позов було задоволено. Однак, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 05 вересня 2012 року рішення суду першої інстанції було скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено в зв?язку з передчасністю позову. Крім того, судом було встановлено, що особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 постійно починаючи з 1996 року разом із своєю сім?єю проживає в спірному будинку та вважає його власним, оскільки сплатила кошти ОСОБА_12 . Крім того, проводить оплату за користування електроенергією.

В 2013 році ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_3 про визнання право власності на спадкове майно, в якому просив визнати право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2013 року, в задоволенні позову було відмовлено. Судами було встановлено, що після смерті ОСОБА_14 були спадкоємцями і володіли спірним будинком ОСОБА_1 та ОСОБА_12 . В задоволенні позову було відмовлено, оскільки на час розгляду справи була чинною реєстрація спірного будинковолодіння за позивачем ОСОБА_1 , яку ніхто не оспорював. Рішеннями судів у даній справі також установлено, що ОСОБА_3 проживає у спірному будинковолодінні з 1995 року.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07,§ 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […] Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона позивача стверджує про те, що відповідачі своїм проживанням у спірному будинковолодінні перешкоджають реалізації позивачем прав власника.

За змістом право власності (ч. 1 ст.317 ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Проживання у спірному будинковолодінні відповідачів не порушує право позивача на володіння та розпорядження нерухомим майном. Разом з тим, стороною позивача не надано суду доказів, що відповідачі перешкоджають йому користуватися належним йому будинком, руйнують чи псують його, не сплачують комунальні послуги, чи використовують його за призначенням.

Приймаючи будинковолодіння у спадщину позивач знав про багаторічне проживання в ньому відповідачки з сім?єю.

Зобов`язання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка є інвалідом дитинства довічно, звільнити самовільно зайнятий житловий будинок, може призвести до того, що відповідачі стануть безхатченками.

У справі відсутні докази того, що відповідачі мають інше житло, яким мають право користуватися. За відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та підрозділу УДМС України у Волинській області відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім?ї власника цього житла.

Разом з тим, позивач не покликається на відсутність у нього іншого житла, окрім спадкового будинковолодіння, тобто спадковий будинок не є єдиним можливим місцем його проживання.

За встановлених обставин, враховуючи положення п. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини, дотримуючись принципу пропорційності та розумного балансу між інтересами позивача, відповідачів, а також інтересів суспільства, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити самовільно зайнятий житловий будинок АДРЕСА_1 , що фактично є їх виселенням з даного приміщення і не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Суд вважає, що зобов`язання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити самовільно зайнятий житловий будинок АДРЕСА_1 , спричинить порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідачів на житло, за відсутності справедливої компенсації у зв?язку із позбавленням права останніх на житло.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Торчинська селищна рада про зобов`язання вчинити дії слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Торчинська селищна рада про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 , адреса: адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: невідомо.

Третя особа: Торчинська селищна рада, адреса: Волинська обл., Луцький р-н, селище Торчин, вул. Незалежності, 82, .

Повний текст рішення складено 19 серпня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Плахтій І.Б.